Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

MASHI

GYERMEK ŐFENSÉGE

SUBHA

A CSONTVÁZ TÖRTÉNETE

RAJA ÉS RANI

A MEGOLDOTT REJTÉLY

A POSTAMESTER

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Rabindranath Tagore

MASHI

fordította:
Sármay Márton

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-515-0 EPUB
ISBN 978-963-559-516-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1918

az elektronikus kiadás az 1924. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a mű eredeti címe:
Mashi

a borító James Baillie Fraser (1783 – 1856)
Látkép a Himalája hegységben című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

MASHI

I.

- Mashi![1]

- Próbálj aludni Jotin, nagyon késő van!

- Ne bánts, Mashi. Alig pár napom van még hátra. Arra gondoltam, hogy Manit haza kellene küldeni az apjához. Elfelejtettem, hol is lakik ő most?

- Sitarampurban.

- Igaz! Sitarampur! Küldd oda! Eleget ült már egy holtbeteg ember ágya szélén, ő se bírja már soká.

- Ugyan-ugyan! Nem szégyelled magad, összehordasz itt tarkát-barkát. Csak nem képzeled, hogy itt hagyna a feleséged ebben a beteg állapotban?

- Hát tudja ő, hogy az orvos...

- Ahhoz csak nem kell neki orvos! A múltkor is veresre sírta a szemét, arra a gondolatra is, hogy eltávozhatna innen.

Sajnos, ki kell jelentenünk, hogy az utóbbi állítás nem felelt meg teljesen a valóságnak. A Manival folytatott beszélgetés részletei a következők:

- Úgy rémlik nekem, gyermekem, hogy Anath nevű unokabátyádat láttam itt. Hírt hozott apádtól?

- Igen. - Jövő pénteken lesz a kis húgom Annaprashan-szertartása[2] és ezért gondoltam...

- Igazságod van drágám. Küldj neki egy aranynyakláncot. Anyád biztosan örülni fog.

- De én magam akarok elmenni. Még nem is láttam a kis húgomat és úgy szeretném megcsókolni.

- Csak nem gondolod ezt komolyan? Itt hagynád Jotin-t egyedül?

- Hát nem hallottad utoljára az orvost? Könnyezett, amikor róla beszélt!

- De igenis hallottam és éppen azt mondta, hogy nincs közvetlen veszély!

- Ha nincs is - láthatod milyen állapotban van szegény!

- Három fiú után jött ez a kis leány a szüleim kimondhatatlan örömére. Anath mesélte, hogy nagy ünnepségek lesznek. Ha nem mennék, anyám rossz néven venné.

- Lehet, hogy az anyád igen, de biztosítalak, hogy apád viszont azért haragudna, ha itt hagynád szegény Jotin-t.

- Te majd Írsz neki pár sort és megmagyarázod, hogy jelenleg nincs ok nyugtalanságra és hogy ebben a pillanatban…

- Valóban nincs szükség reád. De figyelmeztetlek, ha én Írok az apádnak, akkor megírok neki mindent, amit rólad gondolok.

- Akkor jobb, ha nem írsz. Én majd megkérem az uramat ..

- Figyelj reám, gyermekem. Én nagyon sokat eltűrtem már, de ha ezt meg merészeled tenni, nem állok jót semmiért. Az apád ösmer téged, öt nem fogod becsapni.

Alig lépett ki Mashi az ajtón, Mani dühösen vetette magát az ágyára.

Szomszédnője, ki barátnője volt egyúttal, igy találta és nem tudta elgondolni, hogy mi baja lehet.

- Képzeld, kiabált Mani magánkívül. Milyen utálatosak! Egyetlen nővérkém Annaprashan szertartása közeledik és nem akarnak hazaengedni.

- Ugyan, csak nem gondolod komolyan, mikor az urad ilyen súlyosan beteg?

- Mi hasznuk belőlem? Én úgyse tudok rajta segíteni, még ha akarnék se. Olyan unalmas itt, ebben a szomorú házban. Megmondom őszintén, torkig vagyok az egésszel!

- Fura teremtés vagy!

- Én nem komédiázok, hogy földig lógassam az orrom, nehogy megszóljanak, mikor nem érzem.

- Hát mi a szándékod?

- El fogok utazni és senki se próbáljon visszatartani.

- Brr! Micsoda erőszakos és szívtelen nő vagy!

II.

Mikor Jotin meghallotta, hogy Mani sírva utasította el magától az utazás gondolatát, izgalmában felült az ágyban, maga alá gyűrte a párnáját és halkan mondta:

- Mashi, nyisd ki az ablakot és oltsd el a lámpát.

A csöndes éj némán állt az ablak előtt, mint az örök zarándok. A csillagok kíváncsian kukucskáltak, mintha nem megszámlálhatatlan évezredek óta figyelnék már az emberek halódását. Jotin Mani vonásait látta keresztülragyogni a sötét éjszakán és elképzelte, hogy azt a mélységes fekete szempárt drága könnyek homályosítják el. - Mashi megnyugodott, hogy ilyen csöndben feküdt és azt hitte, hogy elaludt. Egyszerre felriadt:

- Mashi, ti mindnyájan azt hittétek, hogy Mani túl könnyelmű és mulatni vágyó ahhoz, hogy jól érezze magát nálunk. És láthatod...

- Bizony, belátom Baba,[3] tévedtem. A megpróbáltatások érlelik meg az embert.

- Mashi!

- Próbálj aludni drágám.

- Engedj egy kicsit gondolkozni, beszélgetni. Ne légy türelmetlen, Mashi!

- Hát beszélgessünk, Jolin.

- Emlékszel, mikor azt hittem, hogy Mani szívét sohasem fogom tudni megnyerni. Némán szenvedtem, de te ...

- Nem lelkem, akkor veled szenvedtem én is.

- De nem hitted el nekem, hogy az emberi lélek más, mint egy göröngy, amelyért útközben lehajol az ember. Én éreztem, hogy Mani nem ösmeri önmagát és hogy majd egy napon valami rendkívüli fog történni...

- Igazad volt Jotin.

- Azért nem vettem én komolyan Mani szeszélyét.

Mashi nem felelt, csak egy mély sóhajt nyomott el. Hányszor töltötte Jotin kint az éjszakát a verandán zuhogó esőben és nem ment be a hálószobába. Hányszor feküdt lázas homlokkal és várta, hogy Mani hűvös kezeivel enyhítse a fájdalmat, de Mani olyankor színházba készült. Ha aztán Mashi jött a legyezővel, bosszúsan küldte el őt magától. Hányszor szerette volna megmagyarázni Jotinnak:

- Ne teljesítsd minden vágyát ennek a szeszélyes gyereknek. Hagyd őt vágyódni, kínlódni. - De ezeket a dolgokat nehéz kimondani, mert könnyen félre lehetne magyarázni. Jotin oltárt emelt szíve közepén az Asszony Istennőnek és az aranyos trónuson Mani ült. Nehéz volt elképzelni, hogy éppen neki kellett szomjan epedni s a szerelem telt serlegét nem ürítheték ajkai. Az Örök-imádás templomában napról-napra újból felajánlotta áldozatát és nem szűnt meg remélni és bízni.

Mashi azt hitte, hogy Jotin elszenderedett, mikor hirtelen újból felkiáltott:

- Tudom Mashi, hogy te mindig azt vélted, hogy mi nem vagyunk boldogok egymással és - ne tagadd - ezért haragudtál is reá. De hidd cl, édes Mashim, a boldogság olyan, mint ezek a csillagok. Nem világítják be az egész sötétséget, közbe-közbe fekete űr tátong. Az életben is elkövetünk nagy hibákat és a meg nem értés sötéten borítja be egünket - de közbe-közbe átragyog az igazság és az érzések valódisága tölti ki az űrt. Nem tudom, miért van tele a szívem reménnyel és boldogsággal ma este?

Mashi gyöngéden simogatta Jotin lázas homlokát s könnyei észrevétlenül pereglek a sötétben.

- Arra gondolok Mashi, hogy ő még olyan fiatal! Mihez fog kezdeni, ha én már.

- Túlzol Jotin! Nem annyira fiatal, hogy ne tudná, hogy a boldogság nem feltétlenül szükséges. Én is fiatal voltam, mikor elvesztettem életem bálványát, de mindjárt reátaláltam, el volt rejtve a szívem legmélyén. Még most is ott hordozom.

- Mashi, éppen most, mikor Mani szíve tud megnyílni, éppen most kell meg…

- Ne búsulj drágám. Hiszen elég, hogy megnyílt a szíve.

Jotinnak egyszerre eszébe jutott egy falusi énekesnek a dala, melyet valamikor régen hallott.

(Én Szivem. Nem ébredtél fel, mikor szívem választottja közeledett ajtómhoz!

Távozó léptei zajára ébredtél fel!

A sötétben ébredtél fel!»

- Mashi, hány óra?

- Kilenc felé jár

- Ilyen korán van? Azt hittem legalább is két- három óra lehet. Hiszen tudod, hogy az én éjfélem hajnalban kezdődik. Miért akartad, hogy aludjam ily korán?

- Tegnap fél éjjel beszélgettél; azért kellene ma z korábban aludnod.

- Mani alszik?

- Dehogy; éppen levest készít számodra.

- Ezt komolyan mondod Mashi? Ő készíti?

- Hát természetesen. Minden táplálékodat ő készíti el. Olyan szorgalmas kis nőcske.

- Én meg azt hittem, hogy Mani nem ért hozzá.

- Nem sokból áll ilyesmit megtanulni. Szükségből egy-kettőre mindent elsajátít egy asszony

- És én azt hittem, én bolond, hogy azt a kitűnő hal-levest ma reggel te készítetted, szegény Mashi.

- Dehogy is! Csak nem képzeled, hogy Mani megengedné, hogy bái miben is segítségére legyek. Még mosni is egyedül mos reád. Tudja, hogy nem szenvedheted a gyűrött vagy piszkos holmit. Ha látnád a dolgozószobádat! Csak úgy fénylik és ragyog minden benne. Ha megengedném, hogy többet legyen bent nálad, nem bírná el, leesne a lábáról. Pedig folyton itt szeretne lenni

- Mani egészsége...

- Nincsen megrongálva, de az orvos azt állítja, hogy a betegszoba-levegő nem neki való. Túlérzékeny az idegrendszere.

- De Mashi, hogy bírod megakadályozni, hogy bejöjjön?

- Úgy, hogy feltétlenül engedelmeskedik nekem, de közben folyton kérdezősködik utánad.

A csillagok úgy fénylettek fent az égen, mint a könnycseppek. Jotin hálatelten gondolt vissza az életére, mely elsuhanóban új örömökkel telitette meg a szívét. És mikor érezte, hogy a halál megérinti a sötétségben, nyugalom és megadás szállta meg. Jolin sóhajtott és türelmetlenül, szinte hevesen kérdezte:

- Mashi, mondd kérlek, ha Mani még fent volna - egy pillanatra - nem?

- Dehogy is nem! Mindjárt behívom I

- Csak öt percre jöjjön, nem továbbra. Valami nagyon fontosat szeretnék neki mondani.

Mashi sóhajtva ment ki, hogy behívja Manit. Jotin ütőere lázongva kalimpált. Nagyon jól tudta, hogy soha életében nem bírt Manival bizalmasan együtt lenni. A két hangszer különbözőképpen volt hangolva és nehezen ment az összjáték. Jotin mindig féltékeny volt, ha Mani vígan pletykázott leánybarátnőivel és felhangzott vidám nevetésük. Jotin csak önmagára haragudott, ilyenkor. Miért nem tudott ő is jelentéktelen csacsogásukban részt venni? Nem mintha neki nem lettek volna pajtásai, akikkel vidáman elszórakozott, de férfitréfa is más és asszonyi apró-cseprőségek megint csak különbözők.

Te előadhatsz egy mély filozófiai fejtegetést anélkül, hogy tudomást vennél a hallgatóságról, de csevegéshez kettő kell. Hányszor történt meg, Jotin, ha egyedül ült Manival este a nyitott verandán, és beszélgetni szeretett volna, egyszerre azon vette észre, hogy elveszti a fonalat. És mintha a reájuk nehezedő csöndet az éjszaka szégyellte volna, sötétségbe burkolódzott. Jolin biztosan tudta, hogy Mani unatkozik, hogy szeretne elsiklani tőle és maga kívánta, bár volna egy harmadik jelen. Meri hármasban ugyancsak könnyű beszélgetni, mikor kettesben nehéz.