Bródy Sándor

Az egri diákok

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-575-5

I

ELŐADÁS ELŐTT

Reggeli fél nyolcat ütött a ciszterciták egri székházának toronyórája. A reggeli mise már véget ért, a gimnázium iskolaszolgája, Az úgynevezett pedellus pedig elsőt csengetett.

A diákok egyszerre ellepték a székház nagyudvarát, kisudvarát; a szellős, nagy, de homályos folyosókon, a bolthajtásos tanulótermekben alig lézengett még egy-két fiú. Némely hanyag diák, aki itt akarta megtanulni a leckét; egy-két kitűnő szorgalmú tanuló, ki még egyszer elismételte, amit tudott.

A legtöbben vígan beszélgettek, vitatkoztak a partoldalba épült, szentek szobraival ékesített udvarban, nekidűlve a nagy akácfának, mely éppen virágzott Mária havának e gyönyörű utolsó napján, az 1847-ik esztendőben.

Körülbelül félszáz esztendeje ennek. De a diákok jórészt akkor is csak arról beszélgettek, amiről manapság. Legfeljebb beszédjük módja volt más: nemegyszer latin szóval éltek, néha pedig olyan kifejezéssel, ami azóta divatját múlta. Leginkább tanulmányaikról, a bizonyítványról, tanáraikról s játékaikról, a labdázás hónapjában pedig a kis és nagy métáról, a körbe rótáról meg a duplexről[1] folyt a szó az egri diákok között.

– Ki gyön délután nagy métára? Pompás helyet találtam a páston!

– Jobb a vár alatt!

– Gyerünk a sáncokba!

– Bekötötted-e már a bőrlabdám?

– Oláh Guszti tegnap duplexben úgy megütötte a hátam, hogy most is sajog bele!

Ilyen mondások hallatszottak mindenfelől. Különösen a kisebbek csoportja volt igazi játszókedvében. És sok fejecskében megfordult az a bűnös gondolat, vajha szombat délután volna, amikor nincs előadás, s nem kell vasárnapra leckét tanulni.

Itt-ott a nagyobb diákok is belekeveredtek a tervelgetésekbe. Jórészt azonban külön csoportot alkottak, beszélgetve, csendesen, vagy némán hallgatva egy-egy társukat, aki előbb lassan, majd hirtelen nagy hévvel olvasgatott nekik. A pesti postával épp most érkezett lapokat, folyóiratokat forgatták. Petőfi, Tompa, Arany s Vörösmarty friss versei úgy elragadták őket, hogy a pedellus első csengetését se hallották. És míg szemük csillogott, a költészet tiszta gyönyörétől elragadtatva beszélgettek a költőkről: olyanokról, mint Petőfi, aki városukban is járt, vagy az olyanokról, mint Vörösmarty, aki örökszép hőskölteményében a dicső emlékű egri várról írt. melynek a címe is „Eger”.

Csak a toronyóra zavarta meg őket egy kissé. Újra ütött, s jelenté, hogy már csak egynegyed hiányzik a nyolcból. És lassanként, páros sorrendben jöttek a növendékpapok, akik ide jártak iskolába.

Legelőször a világi kispapok fekete csoportja érkezett, ezeket egy magas, karcsú, fiatal pap vezette. Nem diák már, csak preceptora[2] ezeknek.

– Ni. Tarkányi Béla! – suttogták a versolvasó ifjak tisztelettel.

– Ez írja azokat a szép verseket? – kérdé egy fiatal tót diák.

– Ennél volt látogatóba Petőfi is – jegyezte meg egy idősebb.

Alig hiányzott már a nyolcból, mikor az ifjú népség egyszerre csak hullámzani kezdett.

– A pedellus! Hosszú levél! Mi történt? – suttogták mindenfelé.

Csakugyan a pedellus jelent meg a rendház kertjének ajtajában: bizonyosan a folyton kertészkedő rendfőnöktől jön, hóna alatt egy hosszú alakú paksamétával. Egyenesen az igazgató lakása felé tartott.

Egy-egy szakállas diák – mert akkortájt ilyenek bőven jártak a felső gimnáziumba – megtudakolta az öregtől:

– Tán valami baj esett, Nagyfejeő bácsi?

Az öreg pedellus pedig, a félelmetes tömlöc ismert hangzású kulcsait csörgetvén zsebében, foghegyről csak annyit felelt:

– Hosszú levél!…

– Hosszú levél! Hosszú levél! – visszhangzott végig a bűvös szó az egész téren, majd a lassanként népesedő tanulótermekben.

Vajon mi lesz benne? A kétrét összehajtott durva diósgyőri papíros belső része vajon mit foglal magában? Hiszen csak új iskolaévet szentelő isteni tisztelet után, bizonyítványosztás, hosszú ünnepek, vagy nagy vakációk után szokás ilyesmit írni, kiadni. Sokan ezeken a kérdéseken törték a fejüket. Mások, különösen a harmadosztálybeliek, minden kérdés és kétkedés nélkül egyszerűen örültek annak, hogy ilyenformán a magyar nyelv alighanem elmarad. Ma legalábbis nem kérdeznek ebből a nehéz tárgyból, amelyet, mint minden tantárgyat, latin nyelven tanítottak.

Pont nyolc óra volt. A diákok csendesen ültek padjaikban.

Ma azonban – példátlan eset – minden tanár késett, csak nyolc óra után lépett be osztályról osztályra a pedellus, és szólt:

– Az egész osztály szép rendben jöjjön rögtön a gyűlésterembe.

Jegyzet:

1:  Korabeli labdajátékok

2:  Tanítója