Giuditta Fabbro

A kezdet

Bérgyilkosság olasz módra 1. rész

Giuditta Fabbro: A kezdet

©Giuditta Fabbro

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Halasi Miklós

ISBN 978-615-81323-7-4

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

1. fejezet

A család

Vittorio Arrivabene nevét a budapesti éjszakában a legpitibb bűnöző is ismerte. Csak „Il Capo”-nak, vagyis „A főnök”-nek nevezték. Vittorio közel harminc éve volt az alvilág vezére. Az olasz férfit a szerelem vezette Észak-Itáliából a magyar fővárosba az 1980-as években.

Dalmát, a feleségét egy milánói divatbemutatón pillantotta meg először. A gyönyörű, fiatal magyar lány akkoriban már befutott modell volt. Vittorio mindent elkövetett, hogy a közelébe kerülhessen. A családja összes kapcsolatát bevetette, de a gyönyörű lány szóra sem méltatta az üzleti életben nagy hírnévre szert tett olasz fiút. Vittorio viszont nem adta fel. Követte Dalmát minden egyes helyre, ahol kifutóra lépett. Volt, hogy Párizsban jelent meg a divatbemutatón, volt, hogy Monacóban tűnt fel, de képes volt a tengerentúlra is utánamenni.

Minél többször és minél távolabbi pontokon jelent meg a fiatal férfi, a modellnek annál szimpatikusabb lett Vittorio kitartása. Sokszor azon kapta magát, hogy a kifutón haladva a tekintetével Vittoriót keresi, aki mindig a székéből felállva figyelte az előtte pillanatok alatt tovalibbenő modellt.

Hosszú hónapok teltek el, mire megtört a jég, és az egyik divatbemutató után Dalma elfogadta az olasz férfi invitálását, és tett vele egy rövidebb sétát a gyönyörű monacói éjszakában. Vittorio úriemberként viselkedett, nem erőltetett semmit, csak addig ment el, amíg nem érezte tolakodónak a közeledését. Mikor visszakísérte Dalmát a szállásához, egy kézcsókkal búcsúzott tőle. Ezért is lepődött meg másnap reggel, amikor újra felkereste a szállodát és közölték vele, hogy a hölgy hajnalban kijelentkezett, majd elutazott.

Az elkövetkező fél évben az olasz férfi nem is tudott róla semmit, egészen addig, míg a televízióban meg nem látta egy parfümcég reklámját, amit Japánban forgattak. Vittorio újra latba vetette minden kapcsolatát, és sikerült megtudnia Dalma tartózkodási helyét. Azonnal Japánba repült. Ekkor már semmit sem bízott a véletlenre. Egy csokor virággal és egy gyémántköves gyűrűvel kereste fel a modellt, és azonnal feleségül kérte. Dalmát ezzel teljesen levette a lábáról. A gyönyörű fiatal lány randevúzni kezdett a férfival, majd egy év elteltével hozzá is ment feleségül.

Vittorio, feladva egész addigi életét, Magyarországra költözött. A számára teljesen idegen országban először nem találta a helyét, majd mikor váratlanul meghalt az éjszaka addigi ura, Vittorio a családja anyagi támogatásával, megvásárolta a férfi minden egyes vállalkozását. A lányok Magyarországról és Romániából, a kábítószer Olaszországból érkezett a szórakozóhelyekre. Rövid idő alatt egy egész birodalmat épített ki maga körül. Mindent igyekezett felvásárolni, ami konkurenciát jelentett neki. Ha nem ment szép szóval, akkor az Olaszországból érkezett bérgyilkosaira bízta a dolgot. Az ellenségeit kíméletlenül eltakaríttatta az útból.

Az üzleti életben kegyelmet nem ismerő férfi a családja körében szerető férjjé és családapává változott. Dalmával közösen három fiút neveltek. A legidősebb fiú a Vincenzo nevet kapta, majd rá két évre megszületett Fabio, és hét évvel később Stefano. A három fiú a legnagyobb gazdagságban nőtt fel. Dalma biztosította nekik a szerető családi hátteret, Vittorio pedig az anyagi biztonságot. Ahogy a fiúk nagykorúak lettek, az apjuk úgy avatta be őket a legálisnak látszó üzleti ügyekbe.

Vincenzo és Fabio egyből ráharapott a dologra, de Stefano nem tudott azonosulni az apja dolgaival, amiből rengeteg nézeteltérés alakult ki közöttük. Minden egyes vitánál Dalma volt az, aki a legkisebbik fiú pártjára kelt és megvédte az apjától. A fiúk, Stefano kivételével, a gazdag playboyok életét élték. A nőket folyamatosan váltogatták, egy éjszakánál többet egyikkel sem töltöttek. Mivel Dalma ezt nem nézte jó szemmel, így Vittorio az egyik szórakozóhely tetőterében alakíttatott ki két lakást a fiai számára, ahová felvihették a lányokat. Csak a fiúknak és egy idősebb takarítónőnek volt kulcsa a lakásokhoz, aki minden egyes nap egyeztetett velük, mielőtt odament, nehogy megzavarja őket. A figyelmét mindketten magas összeggel honorálták.

Dalma egyáltalán nem örült neki, hogy a két idősebbik fia ilyen link életet él, de reménykedett benne, hogy az idő múlásával benő a fejük lágya, és ők is, csakúgy, mint az apjuk, megállapodnak egy nőnél. Anyaként két dologhoz viszont ragaszkodott. Az egyik, hogy csak olyan lányt vihetnek haza a budai villába, akit feleségül fognak venni, a másik, hogy akárhol is töltötték a napjukat, este hétre, vacsorára haza kellett érniük. Ebben Vittorio sem ismert tréfát. Vacsorakor a családnak mindig együtt kellett lennie.

Nem volt ez másként ezen az estén sem. A család körbeülte a hatalmas, Spanyolországból hozatott, kézzel faragott, barokk ebédlőasztalt. Két inas és egy szobalány szolgálta fel a vacsorát. Vincenzónak azonnal felcsillant a szeme, mikor meglátta, hogy új szobalány érkezett a házba. A szája széle apró mosolyra görbült, miközben a könyökével megütötte a mellette helyet foglaló Fabio karját. Dalma azonnal kiszúrta ezt, de míg az alkalmazottak bent voltak, addig nem tette szóvá.

– Remélem, meg sem fordult a fejedben, hogy kikezdj a lánnyal.

– Ugyan, anyám – válaszolta széles vigyorral az arcán.

– Pont miattad kellett elküldeni az előző lányt, pedig egy lelkiismeretesen dolgozó, alapos munkát végző szobalány volt.

– Nem csak a takarítást végezte lelkiismeretesen és alaposan – nevetett fel Fabio.

– Basta! (Elég!) – mordult rájuk Vittorio.

Az ebédlőben ezután csend lett. Tudták, hogy az apjuk nem tűri meg az asztalnál az ilyen beszédet. Nála a család és a családdal együtt töltött étkezés szent volt. Nem beszélhettek az asztalnál üzletről, és nem tehettek szexualitásra utaló megjegyzéseket sem. Vittorio kissé törte ugyan a magyar nyelvet, de jól beszélte, viszont mikor a családja körében volt, csak olaszul szólalt meg. A három fiú anyanyelvi szinten beszélte mindkét nyelvet, mégis inkább magyarul szóltak egymáshoz, kivéve, ha az apjukkal beszéltek.

– Minden rendben az iskolában, fiam? – fordult oda Stefanóhoz Dalma.

– Igen, anyám – bólintott szerényen a legkisebb gyerek.

– Továbbra is a jogi egyetemre akarsz menni? – érdeklődött tőle olaszul Vittorio.

– Igen, apám – felelt tisztelettudóan olasz nyelven.

A férfi elhúzta egy pillanatra a száját. Nagyon nem tetszett neki, hogy pont az ő fiából legyen ügyész, vagy épp bíró, de ahogy a felesége nem szólt bele az üzleti ügyeibe, ő sem a gyerekek nevelésébe, amihez hozzátartozott az iskolaválasztás is. A két nagyobb fiával ilyen gondja nem volt. Ők még leérettségizni is alig akartak, a továbbtanulás meg szóba sem került.

Vacsora után Vittorio felállt az asztaltól, majd a fiaihoz fordult.

– Ti most velem jöttök! – szólt oda nekik olaszul. – Tíz perc múlva legyetek a kocsinál! – parancsolt rájuk, majd sarkon fordult és elsietett.

Mindhárom fiú tekintete az anyjukra szegeződött. Dalma a két könyökével az asztal lapján támaszkodott. Az ujjait szorosan egymásba kulcsolta, és az állát azokon nyugtatva sebesen távozó férje után fordult. Sejtette, hogy hova is kell menniük most a fiúknak. Mivel a kisebbik is elérte a 18 éves kort, így mindhárom fiút egyszerre fogja beavatni. A szeme egy pillanatra könnybe lábadt. Szerette volna a fiait megóvni ettől, de nem mert a férje akaratával szembeszállni.

– Hallottátok apátokat! – szólalt meg komoly hangon. – Ne várassátok meg! – tette hozzá, majd minden erejét összeszedve felemelkedett a székből, és az ebédlő oldalsó ajtaján távozott. A szobájáig az utat végig a lépcső korlátjába kapaszkodva tette meg. Az ajtón belépve összerogyott. Száját a két tenyerébe temette, úgy zokogott. Többször könyörgött a férjének, hogy a fiúkat ne vonja bele a dolgaiba, de az ő válasza mindig az volt, hogy meg kell tanulniuk, hogyan működik ez a világ. Végső elkeseredésében már abba is belement volna, hogy a két nagyobb fiút avassa be, de a kicsit hagyja meg abban a tudatban, hogy a világ szép, és nem történnek rossz dolgok. Vittorio viszont ebbe sem volt hajlandó belemenni. Ragaszkodott ahhoz, hogy a fiúk ismerjék meg a csúf oldalát is.

A három fiú az anyjuk távozása után azonnal elindult kifelé. A kastély ajtaján kilépve leszaladtak a hosszú kőből készült lépcsősoron és megálltak az ott parkoló Mercedes mellett. Az apjuk már bent ült az első ülésen. Egy szót sem szólt csak kiintett nekik, hogy szálljanak be hátra. Mind a hárman beültek. Nem értettek semmit, de kérdezni nem mertek. Még akkor is hallgattak, amikor a sofőr helyett Alessio, az egyik testőr ült be a volán mögé. Indított és a hatalmas vaskapuhoz hajtott. Az ott szolgálatot teljesítő biztonsági őr kinyitotta nekik az elektromos kaput, közben egyet biccentve elköszönt tőlük.

– Remélem, valami jó kis ribancokhoz visz bennünket – súgta oda a közepén ülő Vincenzo az öccsének, Fabiónak.

– Én is – jelent meg kaján vigyor az arcán.

– Én meg nem – suttogta Stefano.

– Figyelj már öcskös! – fordult oda hozzá Vincenzo. – Te szereted egyáltalán a nőket, vagy fiúpárti vagy?

– A nők hajkurászásától fontosabb, hogy tanuljon az ember.

– Ő nem meleg, hanem könyvbuzi – nevetett egy jót a saját poénján Fabio.

– Nem is értem, hogy lehet a testvérünk – jegyezte meg Vincenzo. – Ha nem magánklinikán születtünk volna, azt hinném, hogy elcserélték.

– Mikor voltál utoljára nővel? – dőlt előre egy kissé Fabio, és a fejét az öccse felé fordította.

– Szerintem a tizenhatodik születésnapján – röhögött Vincenzo.

– Arra is mi fizettük be, különben még mindig szűz lenne – mondta mosolyogva Fabio.

Stefano hallgatott. Gyűlölte ilyenkor a testvéreit, és ha nem hasonlított volna annyira az anyjára, tényleg felmerült volna benne, hogy elcserélték őt a kórházban.

Mivel utolsónak, késői gyerekként érkezett a családba, így a testvéreivel nem igazán alakult ki szoros kötődés. Az édesanyjával viszont annál inkább. Mindig ő vette a szárnyai alá, babusgatta, szeretgette, és igyekezett megóvni minden rossztól. Igaz, az anyja jót akart ezzel, de pont ennek köszönhetően lett ilyen kis galamblelkű.

A Mercedes, miután elhagyta a Budapest táblát, hirtelen felgyorsított, de csak annyira, hogy még sebességhatáron belül maradjon. Nem szerettek volna véletlenül belefutni egy rendőri ellenőrzésbe.

Egy óra elteltével a testőr lassított, és a főútról lehajtott egy földútra. Lassan haladt a göröngyös úton, a kocsi alja mégis időnként hozzácsapódott a talajhoz. Minél beljebb mentek, a fiúk annál jobban megilletődtek. Az autóban halotti csend volt, csak az alvázhoz érő fű súrlódása hallatszott be, ami még félelmetesebbé tette az egészet.

– Te, itt nem lesznek kurvák – hajolt oda Vincenzóhoz Fabio.

A legidősebb fiú csak komoly arccal megrázta a fejét, mert megszólalni nem igazán volt ereje. Stefano még tőlük is jobban félt. Ha nem lett volna ott az apja, attól tartott volna, hogy a saját kivégzésükre viszik őket. Legbelül azzal nyugtatta magát, hogy az anyja csak nem engedte volna el őket, ha valami bajuk eshetne. Bár tartott az apjától, de annyira bízott benne, hogy nem öletné meg a saját gyerekeit.

A Mercedes váratlanul megállt az erdő szélén, és a testőr lekapcsolta a világítást. Leállította a motort és kiszállt. A fiúk a marcona férfit figyelték, aki megkerülte a kocsit, és kinyitotta az apjuk mellett lévő ajtót.

– Andiamo! (Menjünk!) – szólt hátra Vittorio, mielőtt kiszállt, de a fiúk nem mozdultak.

– Dai! (Gyerünk!) – hajolt be a kocsiba, és dühösen megsürgette őket.

Alessio kinyitotta a hátsó ajtót, és a fejével intett nekik, hogy szálljanak ki. Nehézkesen mind a hárman kiszálltak az autóból. A testőr a csomagtartóhoz lépett, kivett belőle négy pár lábzsákot, és szétosztotta a kocsi mellett állók között.

A három fiú most már még kevesebbet értett, mint eddig. Meredten az apjukat nézték, aki felhúzta a cipőjére a lábzsákot, majd intett nekik, hogy ők is tegyék azt. A fiúk egy percig sem ellenkeztek, szó nélkül teljesítették a némán kiadott parancsot.

Alessio lezárta a kocsit, és elindult befelé az erdőbe. Vittorio követte, majd egymás után csatlakoztak hozzájuk a fiúk is. Tíz perc séta következett, ami a fiatal férfiak számára egy örökkévalóságnak tűnt. Már mélyen az erdőben jártak, amikor a testőr és az apjuk váratlanul megállt. Vittorio hátrafordította a fejét, és a bal kezével maga mellé mutatott. Mikor a három fiú felsorakozott mellé, csak akkor látták meg azt a két idegen férfit, akik egy-egy sírgödröt ástak kifelé. Miután jobban körbenéztek, felfedeztek négy ismerős arcot is. Ők az apjuknak dolgozó testőrök voltak: Matteo, Luca, Giancarlo és Riccardo. A fiúk nem tudták, hogy mit gondoljanak most. Rezzenéstelen arccal a velük szemben álló embereket figyelték. A testőrök, mikor elég mélynek találták a gödröt, odaszóltak a két férfinak, hogy dobják ki az ásókat. Miután teljesítették, minden tekintet Vittorióra szegeződött. Az idős férfi előrelépett egyet, és tört magyarsággal megszólalt.

– Tudjátok, ki vagyok én? – kérdezte a gödörben álló két férfitól.

– Igen, Il Capo – nyögte ki az egyik.

– Ha tudjátok, hogy ki vagyok, akkor hogy mertetek kikezdeni velem? – A csendes erdőben szinte mennydörgött az öreg hangja.

– Mi nem csináltunk semmit – védekezett a másik férfi.

– Rossz válasz! – rázta meg a fejét Vittorio, majd odaintett a szemben lévő négy testőrnek, akik előhúztak egy-egy hangtompítós félautomata fegyvert, és ketten közülük fejbe lőtték a férfit. Vittorio három fia szinte sokkot kapott.

– Uram, kérem, ne bántson! – fogta könyörgőre a még életben lévő férfi.

Vittorio viszont neki sem kegyelmezett. A fejével intett a másik két emberének, akik azonnal lelőtték ezt a férfit is, majd elrakták a fegyvereiket, felkapták az ott lévő ásókat, és nekiláttak behantolni a két holttestet.

Vincenzo még pislogni is képtelen volt, olyan sokként érte az, amit látott. Fabio lehajtotta a fejét és lehunyta a szemeit, Stefanót viszont egyenesen rosszullét kerülgette. Elsötétedett előtte minden, azt érezte, menten elájul. Tett pár lépést balra. Remegő kézzel megkapaszkodott az ott lévő fában. Szédült, hányingere volt, forgott vele az egész erdő. Lehajtotta a fejét és lehunyta a szemeit, hátha úgy jobb lesz, de csak rosszabb lett a helyzet. A szemei előtt tisztán látta, ahogy az apja emberei a férfiak fejéhez emelik a fegyverüket, és egyesével lelövik őket. Újra maga előtt látta azt a pillanatot, amikor a sírgödörben álló egyik férfi fején keresztülhatol a golyó, és a környéket beteríti a vére meg az agya kisebb darabkái. Öklendezni kezdett, majd sugárban kihányta a vacsorát.

Vittorio dühösen megrázta a fejét, majd intett Alessiónak, annak a testőrnek, aki odavitte őket, hogy kísérje vissza az autóhoz Stefanót. A sofőrként szolgálatot teljesítő férfi megvárta, hogy a legkisebb fiú kihányja magát, majd adott neki egy papír zsebkendőt. Miután Stefano rendbe szedte magát, a testőr felkapta a vállára, és mint egy zsákot, a kocsihoz vitte. Odaérve megállította a hátsó ajtónál, majd kinyitotta és beültette. A többiek is beszálltak. Alessio megfordult a kocsival és elindult a főút felé. Néma csendben tették meg az utat a kastélyig. A fiúk mereven bámultak maguk elé, és a történteken gondolkoztak. Még sosem láttak halottat, a szemük láttára történt gyilkosságot meg főleg nem. Hazaérve az apjuk berendelte őket a földszinten lévő irodájába. A fiúk megálltak a sötétbarna antik íróasztal előtt, és halotti csendben várták, hogy belekezdjen.

– Én 14 éves voltam, amikor apám elvitt magával és megmutatta, hogy működnek a dolgok – szólalt meg olaszul Vittorio. – Én csak azért vártam meg, hogy mindannyian nagykorúak legyetek, mert anyátok megkért rá. Így utólag belegondolva nem kellett volna várnom vele, ha hamarabb megteszem, talán Stefano is egy kemény férfi lesz, nem pedig egy kisfiú. – Csendben volt egy kicsit, majd folytatta. – Mint láttátok, nem csak annyiból áll az üzlet, hogy megrendelünk pár üveg whiskyt, kinyitjuk a bárt és dőlni fog a pénz. Itt nem az italban van a nagy pénz, hanem a drogokban meg a lányokban, és csak úgy tudjuk a jövőnket bebiztosítani, ha eltakarítjuk az utunkból azokat az embereket, akik veszélyesek az üzletre. – Hátratett kézzel tett pár lépést az íróasztala mögött, majd megállt és szembefordult a fiaival. – Olyan világot élünk, hogy nem kímélhetünk senkit, különben eltaposnak. Ha megkegyelmezünk az ellenségeinknek, akkor megerősödnek, és holnap már ők fognak a családunk életére törni. – Újra elhallgatott. A fiait figyelte, akik lehajtott fejjel őt hallgatták. – Ezek után gondolom, azzal is tisztában vagytok, hogy a testőreink nem csak a testőreink, sokkal inkább a családunk bérgyilkosai.

Stefano a szája elé rakta a kezét és megpróbálta elnyomni a hányingerét, ami azóta folyamatosan gyötörte, mióta látta a két kivégzést.

– Ha én már nem leszek, nektek kell majd átvenni a családi üzletet, és ha nem így csináljátok, pillanatok alatt elveszítetek mindent, amiért három évtizeden keresztül dolgoztam. Az lesz a legkevesebb, hogy megszűnik ez a jólét. Az életetek, a családotok, a gyerekeitek élete kerül veszélybe. Gondolkozzatok el ezen, és pár nap múlva visszatérünk rá! – fejezte be és intett nekik, hogy távozhatnak.

Stefano

Stefano volt az első, aki kirohant a dolgozószobából. A fokokat kettesével szedve szaladt fel a lépcsőn. A folyosón szó nélkül futott el az anyja mellett. Beviharzott a szobájába és magára csukta az ajtót. Meg sem állt a fürdőszobáig. Felcsapta a WC fedelét, és hangos öklendezés közepette kihányta azt a kevés ételt, ami még a gyomrában maradt.

Dalma a legkisebb fia után indult. Megállt a szobája ajtaja előtt és bekopogott, de választ nem kapott.

– Stefano – dörömbölt be erősebben. – Nyisd ki! – verte meg újra a tenyerével. – Addig nem megyek el, míg be nem engedsz! – szorította ökölbe a kezét, és folyamatosan ütötte az ajtót.

Hosszú időbe telt, mire Stefano összeszedte magát. Az ajtóhoz ment és kinyitotta. Az anyja még mindig ott állt, de már nem verte az ajtót, csak a falnak támaszkodva némán sírt.

– Te tudtál róla – mondta szemrehányóan az anyjának. – Te tudtál róla, hogy mit csinál, és egy szavad sem volt hozzá? – kezdte el támadni.

Dalma hallgatott. A könnyei még jobban eleredtek kedvenc fia szavai után.

– Némán eltűröd, hogy embereket gyilkoltasson meg? – emelte fel egyre jobban a hangját.

Az asszony hallgatott. Nem tudta, hogy mit feleljen erre. Mikor két évtizeddel ezelőtt tudomására jutott, hogy miről is szólnak a konkurenciával lefolytatott üzleti megbeszélések, akkor valósággal sokkot kapott. A szerelem viszont, amit a férje iránt érzett, felülírt benne minden más érzést. Boldog volt a férje mellett és meg sem fordult egy percig sem a fejében, hogy elhagyja őt ezért. Inkább mélyen elnyomta magában a dolgot, mintha semmiről sem tudna.

– Hogy tudsz így élni? – kiáltott rá tehetetlen dühében az anyjára.

– Stefano – dübörgött keresztül a folyosón Vittorio mély hangja.

A fiú azonnal elhallgatott. Tartott az apjától, és nem szerette volna magára haragítani. Tudta, hogy nem tűri el a tiszteletlenséget, és ő most nem tisztelte az anyját.

– Kérj bocsánatot édesanyádtól! – szólt rá erélyesen Vittorio.

– Sajnálom, anyám! – suttogta lehajtott fejjel. Nagyon bánta, hogy kiabált azzal a nővel, aki a világon a legjobban szereti őt.

– Most menj be a szobádba, és még egyszer nem szeretném meghallani, hogy így beszélsz az édesanyáddal!

– Igen, apám! – bólintott, majd megfordult és belépett.

Dalma könnyes szemmel a férjét nézte. Egy szót sem szólt, Vittorio mégis tudta, hogy mit gondol most a felesége.

– Nem tarthatjuk egész életében burokban, nehogy megsérüljön. Elmúlt tizennyolc, épp itt az ideje, hogy megtudja, hogy működik ez a világ.

Dalma csak némán bólintott, hogy megértette, majd megfordult és elindult a szobája felé. A könnyei csak akkor eredtek el újra, amint hátat fordított a férjének.

Vincenzo és Fabio

Miután Stefano elrohant, Vittorio mélyet sóhajtott. Tisztában volt vele, hogy ő lesz hármójuk közül a leggyengébb, őt fogják a legjobban megviselni a látottak. Mégsem érezte azt, hogy őt kihagyja. Mindhárom fiát egyformán szerette, és mindhármukra ugyanolyan részt kívánt hagyni a felhalmozott vagyonából.

– Belőle sosem lesz vezető – mutatott a kisebbik fia után. – Belőletek viszont igen! – Csendben volt egy kicsit, majd folytatta: – Egy dolgot viszont nem szabad elfelejtenetek! Ti egy család vagytok! Történjen bármi, ti hárman egy vérből valók vagytok, és ez felülír minden mást! Ha ezt valami oknál fogva mégis elfelejtenétek, a testvérem családja majd figyelmeztet benneteket rá. Soha nem mehettek szembe a család szentségével. Megértettétek?

A két fiú csak némán bólintott, hogy tudomásul vették. Még ha ők is fogják irányítani az éjszakai életet, a védelmet és az anyagi biztonságot éppúgy biztosítaniuk kell az öccsüknek is.

– Most már elmehettek! – mutatott az ajtóra Vittorio.

– Jó éjt, apám! – köszöntek el mindketten, majd kisiettek a helyiségből.

– Úgy érzem, szükségem van valami rohadt erős piára – szólalt meg Vincenzo, amint kiléptek az apjuk irodájából.

– Nekem is – nyögte ki Fabio.

A legidősebb fiú elővette a telefonját és a sofőrjüket hívta. Csak annyit közölt vele, hogy el akarnak menni szórakozni, majd megszakította a hívást. Kimentek a kastély elé, leszaladtak a lépcsőn, és ott vártak az értük érkező kocsira.

– Azt hittem, hogy csak rájuk ijesztenek – szólalt meg halkan Fabio.

– Nem akarok róla beszélni. Csak el akarom felejteni ezt az egészet – válaszolta zavartan Vincenzo, és zsebre dugta a kezét.

– Ezt nem lehet csak úgy elfelejteni.

– Lehet, de megpróbálom kitörölni a fejemből a látottakat. Legalábbis ma – tette hozzá.

Az ötállásos garázs felől egy autó érkezett. A sofőr kiszállt, gyors léptekkel megkerülte a kocsit és kinyitotta először a hátsó, majd az első ajtót. Fabio hátra, Vincenzo pedig előre szállt be. A férfi becsapta az ajtókat, majd az autó előtt elszaladva bepattant a volán mögé, és a Vincenzo által megjelölt helyre indult.

A fiúk önmagukhoz képest túlzottan is csendesek voltak. Mindkettőjük gondolatai egész úton a történtek körül jártak. Sejtették, hogy az apjuk nem csak legális dolgokból szerezte a vagyonát, de azt sosem hitték volna, hogy a családjukra vigyázó testőrök a bérgyilkosai. Csak egy szavába kerül, és már ki is oltják bárkinek az életét. Tisztában voltak vele, hogy kemény ember, de egy percig sem fordult meg a fejükben, hogy azért tartanak tőle annyira, mert meggyilkoltatja az ellenségeit.

A sofőr lassított, majd leparkolt az ország legnagyobb szórakozóhelye, az Afrodité előtt. Az utcán szolgálatot teljesítő biztonsági őrök közül hárman azonnal megindultak a kocsihoz. Mire a sofőr kinyitotta az autó ajtaját, már mind ott voltak, és körbevették a két Arrivabene fiút. Senkit nem engedhettek a közelükbe sem. Vincenzo és Fabio úgy tették meg az utat a felső szinten lévő VIP páholyba, mintha burokban lennének. Máskor ilyenkor Vincenzo már kinézte azokat a csajokat, akiket felvitetett az embereikkel magához, de most rá sem pillantott senkire sem. Lehajtott fejjel kullogott a testőrök gyűrűjében. Fabio is csak némán bámult maga elé, miközben zsebre dugott kézzel a testvére mellett haladt.

A második emeletre felérve Vincenzo azonnal odarendelt egy üveg whiskyt két pohárral. Lerakatta, majd elküldte a fiatal lányt. Azt sem engedte meg neki, hogy kitöltse az italt, azonnal kiküldte, ahogy letette a literes kék címkés Johnnie Walkert az asztalra. Vincenzo felkapta a poharat, és öntött magának egy dupla whiskyt. Egybe lehúzta, majd a szemeit összeszorítva egy nagyot nyelt. Fabio inkább kevesebbet töltött magának, és csak kortyolgatta.

Vincenzo azt sem várta meg, hogy a testvére letegye az asztalra az üveget. Kivette a kezéből, és félig öntötte a poharát. Gondolatai közben a vacsora után történtek körül jártak. Nem vallotta be még a testvérének sem, de legbelül nagyon megviselték a látottak. Eddig még halottat sem látott, nemhogy gyilkosságot. Mereven bámult maga elé, közben az erdőben történtek jelentek meg a szemei előtt. Újra látta, ahogy a bérgyilkosok előveszik a fegyvereiket és először az egyik, majd a másik férfit lövik le.

– A csajjal hozatni kellett volna egy kis anyagot is – szólalt meg halkan Fabio.

– Tudod, hogy apánk nem engedi, hogy cuccozzunk – válaszolta rá Vincenzo.

– Embert ölethetünk, de egy csíkot nem szívhatunk fel?

– Igazad van – suttogta a legidősebb fiú. Odafordult a pulthoz, ahol két mixer állt, akik csak a kívánságaikat lesték, és már egy pillantásukra azonnal a VIP páholy irányába indultak. Vincenzo felemelte a jobb kezét, és a mutatóujjával a lánynak intett. A pincérnő abban a pillanatban indult is. Épp csak beért az ajtón, Vincenzo már oda is lépett hozzá és a fülébe súgta:

– Intézz valami jó minőségű bogyót!

– Nem hozhatok be semmit – emelte rá riadt tekintetét. – Ha meglátják – célzott a testőrökre –, bajba kerülök.

– Akkor leszel bajban, ha nem oldod meg! – csapott egyet a fiatal lány fenekére, közben kissé a bejárat felé tolta.

– Ki akarod nyíratni? – kérdezte Fabio, amint a pultos lány távozott. – Ha Péter megtudja, megöli! – tett célzást a testőrök főnökére.

– Ha nem tudja megoldani, akkor meg is érdemli – vágta rá Vincenzo és gyengéden végigsimította borostás arcbőrét. Kemény arcvonásai most valahogy még erősebbnek hatottak. Sötétbarna szemeit a testvérére emelte, miközben kortyolt egy keveset a poharából. Mindig beállított éjfekete haja most kissé csapzott volt, az öltözékével ellentétben. A megjelenésére mindig oly sokat adó férfi világosszürke öltönyt viselt, világos rózsaszín inggel és sötét rózsaszín nyakkendővel.

– Szorít ez a kurva nyakkendő! – dünnyögte az idősebb fiú. Jobb kézzel lazított rajta, majd szétnyitotta az inge két felső gombját.

Fabio a testvérét figyelte, közben kortyolt egyet a whiskyből. A középső fiú mindig is felnézett a bátyjára. Igaz, stílusban különböztek egymástól. Míg Vincenzóról le sem szakadt az öltöny, addig Fabio a farmert, inget és zakót részesítette előnyben. Fekete haját ő is hosszabbra hagyva viselte. Arcát szépen vékonyra nyírt körszakáll borította, ami valamivel idősebbnek láttatta a koránál.

A pultos lány érkezett két whisky alapú koktéllal. Lerakta az asztalra a poharakat, majd Vincenzóhoz lépett. Gyengéden beletúrt a hajába és annyira hozzásimult, hogy az ajkai beszéd közben megérintették a férfi fülét.

– Benne van – suttogta bele.

Vincenzo hirtelen elkapta a nyakát és magához húzta a nőt.

– Jó anyag? – kérdezte, közben végigcsókolgatta a lány nyakát.

– A legjobb – mosolyodott el.

Vincenzo a szeme sarkából látta, hogy őket figyelik, ezért hirtelen szájon csókolta a nőt. El akarta oszlatni a testőrök gyanakvását, de nem tudta.

– Mit adtál át neki? – lépett be az egyikük. Elkapta a pincér karját, és elrántotta az idősebb Arrivabenétől.

– Semmit – rázta meg a fejét ijedten.

– A zsebeidet, Vincenzo – szólt oda neki Péter, a testőrök főnöke, aki egyben Vittorio bizalmasa is volt.

– Te hülye vagy? – húzta el gúnyosan a száját.

– Ismered apád szabályát – mondta komoly arccal.

A fiú egy mélyet sóhajtott és kiforgatta a zsebeit, amikben nem volt más, csak két köteg csipesszel összefogott papírpénz. Az egyikben euró, a másikban forint volt. Péter ezután az asztalhoz lépett és elvette a két poharat. Az italt kiborította belőle a padlóra, majd odanyomta a pincér kezébe a poharakat.

– Normális vagy? – támadta le Vincenzo.

– Úgy rendelj legközelebb koktélt, hogy az embereim ott legyenek, mikor készítik, különben repül a lány! – mondta komoly arccal Péter.

Vincenzót majd’ szétvetette az ideg, de tovább egy szót sem szólt. Tudta, ha nagyon ellenkezik, azzal elárulja magát.

– Megdugni azért még megdughatjuk, vagy ott is ott akartok lenni? – kérdezte gúnyosan Fabio.

– Ha itt akarjátok csinálni, akkor igen.

– Ez egy vicc! – húzta el a száját a középső fiú.

– Az, hogy otthon mit csináltok, az nem érdekel, de itt én tartom a hátamat az apátoknál – vágta rá a testőr, majd elindult kifelé.

– Hozok másikat és feltakarítom! – szólt oda Vincenzónak a lány, közben a jobb szemével rákacsintott.

A férfi arcán mosoly jelent meg. Tudta, hogy a pultos meg fogja találni a módját, hogy odacsempésszen neki egy kis drogot. De mikor meglátta, hogy Péter személyesen kíséri a pulthoz és végig figyeli, hogy készíti az italokat, kissé feszült lett. A lány felszolgálta nekik a koktélt, majd bement a raktárba a felmosóért. Nemsokára visszatért, és hozzálátott a kiöntött ital feltakarításához. A testőröknek háttal végezte a munkáját, közben a tekintetét Vincenzóra emelte. A szemével intett neki, hogy menjen oda hozzá. Az idősebb fiú semmit sem értett, de a lányhoz lépett, aki a nyelvét gyengéden végighúzta az ajkain.

– Jó kislány – suttogta Vincenzo. Elkapta a nő nyakát és szájon csókolta, aki a nyelvével közben áttolta neki az apró fehér bogyót. Vincenzo ezután elengedte, majd az asztalhoz lépett és elvette a koktélt. Kortyolt belőle egy keveset, majd a testvéréhez fordult. – Jól csókol a kiscsaj. Kipróbálod?

Fabio először nem értett semmit, de mikor Vincenzo pénzt kapott elő a zsebéből és odaadta a nőnek, rögtön megértette, hogy nem egy csókért ad neki több tízezret.

– Menj! – intett a fejével a testvére felé, majd a koktéljával a kezében a két fal között lévő korláthoz lépett és a táncoló tömeget nézte. Nőt akart, de azonnal! A tekintete összevissza cikázott, majd megállt egy, a pultnál egyedül álló fiatal lányon. Hátrafordult és odaintett Péternek, aki azonnal elindult felé.

– Az a csaj kell – mutatott rá a kis barnára.

– Intézkedem! – bólintott a férfit, majd elindult kifelé.

Vincenzo a jobb kezével a korláton támaszkodva, a balban az italával a nőt figyelte, akihez nem sokkal később oda is ért az egyik testőr. Miközben váltott vele pár szót, a lány felnézett az Arrivabene fiúra, majd együtt elindultak a lépcső felé. Vincenzo egy mélyet sóhajtott, majd megfordult és lehuppant a középen álló bőrfotelba.

– Szia – lépett oda a fiatal lány, és megállt pár lépésre a férfitól.

– Gyere ide! – intett a fejével oda neki.

A lány tett egy tétova lépést előre.

– Tudod, ki vagyok? – kérdezte Vincenzo.

– Igen – bólintott.

– Mennyiért szopsz le?

– Tessék? – húzta egészen kicsire a szemeit. A hangjában egyszerre keveredett a düh és a meglepettség.

– Százezer elég lesz? – húzott elő pénzt a zsebéből. Kivett belőle öt darab húszezrest és feltartotta, de a lány nem nyúlt érte.

– Itt van még ötven, bár nem érsz annyit – jegyezte meg, miközben kivett a kötegből pár tízezrest. – Ennyi pénzért az öcsit is lerendezhetnéd.

– Te mekkora paraszt vagy! – mondta a csaj, majd sarkon fordult.

Vincenzo dühösen ugrott fel. A lány után lépett, elkapta a karját és maga felé fordította.

– Mit gondolsz, minek hívattalak fel? Azt ugye vágod, hogy nem feleségül kérni akartalak?

– Engedj el! – kiáltotta rémülten.

– Itt bármelyik ribanc ingyen megcsinálná, neked meg kevés a százötven tíz percért? Mennyit kérsz? Két kilót? Hármat?

– Hagyj békén! – rángatta a karját, de nem tudott kiszabadulni a férfi erős szorításából.

– Engedd el, tesó! – szólt oda neki Fabio.

– Mi a fasznak jöttél akkor ide fel? – kezdett el ordítozni a lánnyal, aki félelmében sírva fakadt.

– Elég legyen, Vincenzo! – lépett be a páholyba Péter. – Engedd el!

– Takarodj! – lökött egyet a lányon az idősebb fiú, majd felkapta az asztaláról a whiskys poharat, és egyben lehúzta a benne lévő italt.

– Tényleg nagy paraszt voltál! – jegyezte meg Fabio. – Még a nevét sem kérdezted meg, rögtön azzal nyitottál, hogy szopjon le.

– Most mit udvarolgassam körbe? Semmi kedvem nem volt órákig itatni, meg jópofizni vele.

Fabio csak egy mélyet sóhajtott, közben megrázta a fejét. Kortyolt párat az italából, majd felállt és a korláthoz ment. Kissé előredőlve a két könyökével megtámaszkodott rajta és a tömeget figyelte. Az ország legnagyobb, többszintes szórakozóhelye volt ez, és az apja tulajdonát képezte. Ők még gyerekek voltak, amikor Vittorio ezt megnyitotta. Az előző tulajdonos váratlan halála után került a családjukhoz. Fabio fejében most először fordult meg, hogy az előző tulaj halála lehet, hogy nem is volt annyira váratlan. Lehet, hogy az apja bérgyilkosai tették el láb alól, hogy az öreg megkaparinthassa ezt az aranybányát. Hosszú ideig zárva volt a hely, mert az apja a falakig visszabontatott mindent és átalakíttatta. Azóta is kétévente télen mindig bezárja pár hétre, és újabb átalakíttatásokat végeztet rajta, hogy folyton megújuló legyen a hely, és még több embert vonzzon. Bár, mint ma kiderült a számára, nem az italból jön a pénz, hanem az ott terjesztett drogból, meg a táncoslányként dolgozó, de közben prostituáltként az emeleten tevékenykedő nőkből. Eddig sosem értette, hogy miért csak két profi táncost alkalmaz az apja, a többieket minek tartja, ha alig mozognak a színpadon. Most viszont már világossá vált a számára, hogy a két profi a hangulatért felelős, a többi harminc meg szobára megy a vendégekkel.

– Ki az a csaj? – zavarta meg a testvére gondolatait Vincenzo.

– Milyen csaj? – ráncolta össze a szemöldökét Fabio.

– Az ott, aki felintett neked – mutatott le a három barátnőjével a pult előtt táncoló nőre.

– Fogalmam sincs – húzta el a száját.

– Hívd fel őket!

– Ha annyira kell neked, hívd fel te!

Vincenzónak nem kellett kétszer mondani. Lemutatott a nőre, majd intett neki, hogy menjenek fel hozzájuk. A csaj mosolyogva odaszólt a barátnőinek, majd elindultak a lépcső irányába.

– Mintha azt mondtad volna, hogy nem akarsz jópofizni, meg órákig körbeudvarolni nőket.

– Pontosabban azt mondtam, itatni nem akarom órákig.

– Akkor miért hívtad fel? – tárta szét a két kezét Fabio. – Ez sem fog azonnal a farkadra ugrani.

– Majd bekínálok neki egy kis zsét.

– Nem is értelek! – rázta meg a fejét – Tapadnak ránk a nők, egy lépést sem kell tennünk és bemásznak az ágyunkba, akkor miért akarsz fizetni nekik?

– Mert a mai nap után semmi kedvem egy semmitmondó, órákig tartó beszélgetéshez. Egy kurvát akarok, aki lerendez és elfeledteti velem ezt az egész szart – tört ki hirtelen belőle. – Innom kell még valamit, mert ez a rohadt bogyó sem hat – nézett körbe a poharát keresve.

– Eszedbe ne jusson még egyet hozatni – fordult szembe a bátyjával Fabio. – Így is, ha kiderül, hogy bevettünk valamit, apánk szíjat hasít a hátunkból.

– Ez ám a képmutatás – jelent meg undor Vincenzo arcán. – Nem nyúlhatunk a droghoz, nem nyúlhatunk a táncoslányokhoz, de embert ölethetünk.

– Ezek szerint neked is sok volt ez a mai dolog? – érdeklődött csendesen Fabio.

Vincenzo egy mélyet sóhajtott.

– Próbálom, de nem tudom feldolgozni – vallotta be őszintén.

– Apánk azt hiszi, hogy Stefano a gyenge, közben mi sem vagyunk erősebbek nála – jegyezte meg a középső fiú.

– Vincenzo – szólt oda az ajtóból a férfinak Péter. – Te hívtad ide őket?

– Igen – bólintott, majd a lányokhoz ment. Előhúzott a zsebéből egy köteg pénzt és feltartotta. – Le kellene rendezni bennünket!

– Rohadj meg! – mondta az egyik nő, majd megfordult, és két másik barátnőjével elindult a lépcső irányába.

– Baszni jöttél fel, akkor most mi a fasz bajod van? Neked nem mindegy, hogy most vagy egy óra múlva leszünk túl rajta?

– Vincenzo, kérlek! – szólt oda a testvérének Fabio, aki nagyon nem szerette, ha a bátyja így beszél a nőkkel. Igaz, ő sem volt szent. Egyáltalán nem vetette meg a másik nemet, de itt, ezen a helyen soha nem fizetett a szexért. Inkább udvarolt nekik órákig, mielőtt az ágyába vitte őket. Ha prostit akart, akkor felkeresett egy bárt, vagy elment vidékre és csendben elrendezte a dolgokat. Vincenzo viszont pont az ellentettje volt. Szerette játszani a gazdag playboyt, és mindig bedobta a pénz kártyát, ha azonnal nőt akart.

– Egyedül maradtál, kicsi csillag – szólt oda Vincenzo a fekete hajú lánynak. – Mi viszont ketten vagyunk!

– Nem gond! – rázta meg a fejét, és egy laza mozdulattal kikapta Vincenzo kezéből a köteg pénzt.

– Hé, kislány, tudod te, mi pénz volt az? – háborodott fel a férfi.

– Te mondtad, ketten vagytok.

Fabio felnevetett. Bejött neki a csaj lazasága.

– Ennyiért nagyon profinak kell lenned – szúrta oda Vincenzo.

– Nem lesz panaszod rám – mosolyodott el, és belépett az otthonos kis páholyba. – Hozatsz valami cuccot? – kérdezte, közben körülnézett. Az ajtó két oldalán egy-egy cserépben pálmafa állt. Balra tőle a pálmafa mellett egy hatalmas bőr sarokülő, majd újabb kaspóba bújtatott buja növényzet következett. Szemben a falnál egy bőrkanapé volt, majd egy nyitott rész, amit csak egy korlát választott el a két emelettel lejjebb lévő tánctértől. A korlát jobboldalán egy újabb fal újabb sötétbarna kanapéval, majd újabb növényekkel. A helyiség közepén egy üvegasztal állt, a két oldalán egy-egy fotellal.

– Itt nem lehet cuccozni! – mondta komoly arccal Vincenzo, és az egyik kapcsolóhoz lépett. Miután megnyomta, a korlát két oldalán lévő függöny összezárt, és nem engedett további belátást a kíváncsi szemeknek.

Vincenzo ezután az ajtóhoz ment, és a lábával behajította azt, hogy a testőrök se láthassanak be. Lerúgta a cipőjét, majd levette magáról a zakóját. A csajhoz lépett, elkapta a karját és a szemben lévő kanapéhoz húzta. Háttal ledobta magát a bőrbe, és egy mozdulattal kicsatolta a szövetnadrágja övét.

– Gyere, feledtesd el velem ezt a mai napot! – intett oda a fejével neki.

Péter

A negyvenes évei elején járó férfit mindenki a testőrök főnökeként ismerte. Péter feladata viszont nem csak annyiban merült ki, hogy a biztonsági őröket igazgatta. Titkon ő volt Vittorio jobbkeze. Il Capo úgy szerette a férfit, mintha a saját fia lenne. Mindig mindenben számíthatott rá, ő volt az egyetlen ember, akiben megbízott.

Péter nagyon fiatalon került bele az éjszakába az apja által. A férfi is Vittoriónak dolgozott. Egészen addig ő intézte Il Capo piszkos ügyeit, míg egy pénzbehajtásnál hátba nem lőtték, aminek következtében az életét vesztette. Miután Péter bosszút állt az apját megölő férfin, elnyerte Vittorio bizalmát. Az ekkor húszéves fiú megörökölte az apja állását, és vele együtt minden kiváltságot. Il Capo feltétel nélkül megbízott Péterben, aki igyekezett is meghálálni ezt a bizalmat. Az Arrivabene fiúkat szinte a születésüktől ismerte. Igaz csak 15 év volt a korkülönbség Vincenzo és ő közötte, mégis sokszor apjuk helyett apjuk volt, vigyázott rájuk, és megpróbálta helyes irányba terelgetni őket. Igyekezett megvédeni a két fiút még saját maguktól is. Teljes mértékben egyetértett Vittorióval, aki tiltotta a fiait a drog fogyasztásától.

Amint Vincenzo bezárta a VIP páholy ajtaját, Pétert iszonyú düh kerítette hatalmába. Nem, mintha kíváncsi lett volna rá, hogy mit csinál a két fiú a nővel, sokkal inkább attól tartott, hogy a lánnyal becsempésztettek valamilyen anyagot. Idegesen az ajtóhoz lépett, és sarkig kivágta azt. A csajhoz ment, aki Vincenzo előtt térdelt és a szájával kényeztette. Pétert viszont egyáltalán nem érdekelte, hogy megzavarja őket.

– Gyere csak egy kicsit! – lépett oda a kanapéhoz. Elkapta a lány karját és felrántotta. Az üvegasztalhoz fordította, és a két tenyerét az üveglapra tapasztotta.

– Mi a faszt csinálsz? – ordított rá Vincenzo.

– Kussolj! – szólt hátra a válla felett Péter. Fentről megindulva tetőtől talpig megmotozta a lányt. Először a ruháját ellenőrizte, majd az ujjait becsúsztatta a tangája alá, hogy nem dugott-e el valamit a hüvelyében.

– Mit művelsz? – visított fel a lány.

– Csak ellenőrzöm, hogy nem hoztál-e be valamit – felelte, majd arrébb tolta a nőt, felkapta az asztalra lerakott táskáját, és kiborította annak az egész tartalmát.

– Így is meg lehet fogalmazni, hogy perverz vagy.

– Ahogy láttam, jó kis pénzt nyúltál te le ezért a kis szexért, úgyhogy jobb, ha befogod. Ennyiért a fél diszkót leszophatnád – szólt oda durván, közben átkutatta a táska minden egyes kis zsebét, de nem talált benne semmit.

– Nem tőlünk kért volna drogot, ha lenne nála – mondta Fabio a testőrnek.

Péter lehajította a táskát az asztalra, majd Vincenzóhoz fordult. A jobb mutatóujját fenyegetően ráemelte, miközben hozzá beszélt.

– Mondtam valamit nemrég, igaz? Vagy nyitva marad az ajtó, vagy beállítok mellétek négy testőrt, míg megdugjátok. Érthető voltam?

– Nincs a csajnál semmi, akkor miért kellene nyitott ajtónál szexelnünk vele? – háborodott fel Fabio.

– Tudjátok a szabályt!

– Eddig nem létezett olyan szabály, hogy csak úgy dughatunk, ha nézitek – dühöngött Vincenzo is.

– Nem fogjuk nézni, csak az ajtó maradjon nyitva – mondta Péter, majd a lányhoz fordult. – Te meg felejtsd el itt a drogozást, ha nem akarsz berepülni innen a táncolók közé – fenyegette meg, majd kiment a helyiségből. Épp csak kilépett az ajtón, amikor megszólalt a zsebében lévő telefonja. Az egyik közeli éjszakai bárból hívták, ami szintén Il Capo tulajdonában állt.

– Van egy kis gond! – jelentkezett be a vonal végén az egyik testőr, aki a hely üzletvezetője is volt egyben.

– Hallgatlak! – állt meg a keskeny folyosón.

– Az egyik hajtóst fent a szobán be akarta drogozni a vendége. Mikor a csaj észrevette, hogy tett valamit a piájába, szóvá tette. Erre jól elkalapálta, majd erőszakoskodott vele. Épphogy meg tudta nyomni a vészjelzőt.

– A fickót elkaptátok?

– Mi szedtük le a csajról.

– Ne csináljatok addig semmit, míg oda nem érek! – utasította őket, majd megszakította a hívást. Megállt az emeleten lévő testőrök előtt és rájuk parancsolt.

– A két szemetek a fiúkra! Ha valami történik velük, az életetekkel fizettek!

A férfiak csak bólintottak, hogy megértették. Péter azután a lépcsőhöz sietett. Leszaladt rajta, majd a személyzeti részen keresztülrohanva a hátsó ajtón át a zárt udvari parkolóba ment. Beugrott a kocsijába, és a sorompóhoz hajtott vele. Leengedte az elektromos ablakot és kiintett az ott posztoló őröknek, hogy engedjék ki. Amint felnyílt a sorompó, azonnal a gázra lépett és a két utcával arrébb lévő sztriptízbárhoz ment. Hatalmasat fékezve állt meg a bejárat előtt, majd kiugrott az autóból és berohant. Az ajtóban álló egyik testőr a hátsó, körbecsempézett szobába vezette, ahol hátrakötözött kézzel a padlón térdepeltették a férfit.

Péter zsebre dugott kézzel megállt előtte és végignézett rajta. Az ember lehajtott fejjel sírt. Szánalomra méltó egy figurának festett így.

– Az előtt kellett volna sírnod, hogy kezet emeltél a lányra – szólalt meg Péter, majd az embereihez fordult: – Vetkőztessétek meztelenre!

– Ne, kérem! – fogta könyörgőre a férfi. – Ne bántsanak!

– Gyerünk! – intett a fejével oda az embereinek.

– Ne, kérem, könyörgöm! – kiabálta, de ez egy percig sem hatotta meg a testőröket. Négyen lerángatták róla a ruháit, letépték a pólóját, majd anyaszült meztelenül a földön hagyták.

– Hol a csaj, akit megvert? – érdeklődött Imrétől, az üzletvezetőtől.

– A szobájában. Elláttuk a sérüléseit, most pihen.

– Hozzátok ide!

– De…

– Azt mondtam, hozzátok ide! – emelte fel a hangját Péter. – Ne kelljen harmadszor is kérnem! – tette hozzá, majd az egyik testőrhöz fordult. – Hozz egy baseballütőt!

A biztonsági őr csak némán bólintott, majd gyors léptekkel távozott, és percekkel később az ütővel a kezében tért vissza. Nem sokkal később Imre is megérkezett a prostival. Péter elvette a baseballütőt és a lány kezébe nyomta. A csaj értetlenül nézett rá.

– Add vissza neki, amit kaptál!

– Én nem… – habogta.

– Kapni akarsz tőlem is? – fenyegette meg Péter.

A lány csak megrázta a fejét.

– Akkor gyerünk! Üsd meg! – kiáltott rá.

A csaj a földön fekvő férfihoz ment. Megemelte az ütőt, de alig találta el vele az embert.

– Nem jól csinálod! – rázta meg a fejét Péter. Elkapta a lány jobb kezét, és erősen rámarkolt az ütőre vele. Meglendítette hátra, majd olyat rávert a férfira, hogy az felordított fájdalmában.

– Most te jössz! Csináld! Add vissza neki, amit kaptál!

A prosti két kézzel megmarkolta a baseballütőt és lesújtott vele.

– Erősebben! – kiáltott rá Péter. – Ő sem simogatott téged! Gyerünk! Add bele minden dühödet! – biztatta. – Ki fog elvinni ilyen fejjel? Hetekig nem tudsz most dolgozni! – hergelte fel egyre jobban a lányt, aki minél többször sújtott le, annál nagyobb erővel tette azt. A földön fekvő férfi egész kicsire, magzatpózba húzta össze magát és próbálta összekötözött kezével a testét védeni az ütésektől.

– Állj meg! – szólt rá egy idő után a lányra Péter, majd odaintett négy testőrnek. – Fogjátok le a két lábát és a vállát!

A testőrök ketten kifeszítették a lábait, ketten pedig a vállát nyomták szorosan a padlóhoz. Péter megfogta a lány karját és beállította a férfi lábai közé. Egy szót sem szólt, csak leintett a fejével a földre. A prosti lenézett az ember péniszére. Rögtön az a kép ugrott be neki, amikor folyamatosan ütötte őt, fojtogatta, és közben olyan izgalmi állapotba került ettől, hogy már majdnem akkor elélvezett, amikor erőszakosan hátulról belehatolt. Ő akkor kihasználta a pillanatnyi figyelmetlenségét, és a középső ujja hegyével épp csak elérve a vészgombot, megnyomta azt. A testőrök azonnal ott teremtek és leszedték róla a férfit.

– Csináld! – zavarta meg a lány gondolatait Péter.

– Ne, könyörgöm, ne csináld! – kiabálta a földön fekvő ember.

A lány a feje felé emelte az ütőt, és teljes erejével lesújtott a férfi nemi szervére, aki felüvöltött a fájdalomtól.

– Úh – fordította el a fejét egy pillanatra a jobb lábat tartó testőr. – Ez kemény volt!

– Rohadjál meg! – tört ki hirtelen a nőből minden, amit eddig visszafojtott, és megállás nélkül ütni kezdte a földön fekvő férfi testének legérzékenyebb pontját. Mikor az ember elájult a fájdalomtól, Péter lefogta a nőt és kivette a kezéből az ütőt. A lány olyan szaporán kapkodta a levegőt, mintha egy egész maratoni távot lefutott volna.

– Menj most vissza a szobádba! – parancsolta meg neki. Megvárta, hogy a lány távozzon, majd a csaphoz ment. Felkapta az ott lévő vödröt és megtöltötte hideg vízzel. Az ájult férfihoz ment vele, és ráborította a vödör egész tartalmát. Az ember levegő után kapkodva feleszmélt. Péter leguggolt mellette. Megfogta az állát és maga felé fordította a fejét.

– Tudod egyáltalán, hogy kivel húztál ujjat, te szerencsétlen?

– Feljelentelek – nyöszörögte a férfi.

– Nem lesz rá alkalmad! – hajította el az állát, majd felállt, és a tekintetét Imrére emelte. – Úgy égjen, mint a fáklya! – szólt oda neki, majd elsétált a helyiség egyik távolabbi pontjára. Zsebre dugott kézzel megállt a sarokban, és a hátával nekitámaszkodott a falnak. A testőrként dolgozó bérgyilkosokat nézte, akik éghető anyaggal locsolták le a férfi bőrét, majd meggyújtottak egy gyufát és rádobták. Eget rengető üvöltés rázta meg a hangszigetelt helyiséget. A férfi fetrengett kínjában, közben folyamatosan ordított fájdalmában.

Péter mereven a lángoló testet nézte. A szemeiben visszatükröződött a tűz. Őt már egyáltalán nem hatották meg az ilyen dolgok. Míg páran az orrukat fogdosták az égett emberi bőr szagától, addig Péter mélyeket szippantott a levegőből. Mikor a férfi üvöltése abbamaradt, Péter a fejével intett a testőröknek, hogy oltsák el az égő testet. Imre az egyik kapcsolóhoz sétált és bekapcsolta a szellőztetőrendszert, ami pillanatok alatt friss levegőt varázsolt a helyiségbe. A testőrök vízért mentek és azzal locsolták a testet, hogy teljesen visszahűljön. Néma csendben dolgoztak. Péter úgy nézte közben őket, hogy a szeme sem rebbent. Gyerekként el sem tudta volna képzelni, hogy idővel ilyen érzéketlen ember lesz belőle, de ez a világ megkeményítette. Itt farkastörvények uralkodnak. Vagy te ölsz, vagy téged ölnek. És Péter túlzottan szeretett élni…

– Hozzátok! – intett oda a testőröknek, miután látta, hogy azok becsomagolták a testet. A hátsó kijáraton keresztül hagyták el az épületet. Péter egészen egy garázsig ment. Az egyik testőr felemelte az ajtót, majd kinyitotta az ott álló halottszállító csomagtartóját és kihúzott belőle egy pléh koporsót. A társai belerakták a holttestet, majd lezárták a tetejét és visszatolták.

Péter pénzt vett elő a belső zsebéből és átnyújtotta a férfiaknak. Ketten beszálltak a kocsiba, a többiek pedig visszamentek az épületbe. Péter a kocsijához indult, közben elővette a telefonját és Vittorio számát tárcsázta.

– Akadt egy kis gondunk az Édenben, de megoldottam.

– Rendben, fiam. Holnap megbeszéljük! – zárta le ennyivel Vittorio. Soha nem beszéltek meg üzleti dolgokat telefonon, mindig csak személyesen. Il Capo azt viszont elvárta, hogy ha csak burkoltan, pár szóban is, de Péter minden rendkívüli dologról jelentést tegyen neki.

A bérgyilkosok

A két tagbaszakadt férfi néma csendben tette meg az utat a halottaskocsival az egyik temetkezési vállalkozásig. Nem ez volt az első eset, hogy idejöttek és tudták, hogy nem is az utolsó. Hivatalosan testőrként, biztonsági őrként dolgoztak a bárban, csak kevesen tudták róluk, hogy ők a család bérgyilkosai. Nem csak az ölés, a holttestek eltüntetése is a feladatuk volt. Mindketten Olaszországból érkeztek húsz évvel ezelőtt, Vittorio testvérének utasítására. Öten jöttek, és azóta mind itt tartózkodnak. Alessio, Giancarlo, Luca, Matteo és Riccardo. Az első perctől tudták, hogy mi lesz a feladatuk, mégis önként vállalták ezt az életet idegen honban. Mostanra viszont ez lett az otthonuk. Családot is itt alapítottak, de sem a feleségük, sem a gyerekeik nem is sejtették, hogy a kidobóként dolgozó férfiaknak mi is a valódi feladatuk.

Alessio lassított, majd bekanyarodott a temetkezési vállalkozás udvarára. Lassan végiggurult az épület mögötti kikövezett úton, és leparkolt az utolsó ajtó előtt. Luca kiszállt a kocsiból és az ajtóhoz ment. Ököllel bedörömbölt rajta, majd várt egy kicsit és megnyomta a csengőt. Közben elővett a zakója zsebéből egy doboz cigarettát és rágyújtott. Nyugodtan várt, tudta, hogy idő kell, míg az emberük odaér.

Nyílt az ajtó, és a tulajdonos lépett ki rajta. Mikor meglátta a két olasz férfit, csak bólintott egyet köszönésképpen, majd intett a fejével, hogy menjenek. Alessio odatolatott az ajtóhoz, majd kiszállt és hátrament a csomagtartóhoz. Luca a kocsihoz lépett és felnyitotta a csomagtartót. A két férfi kihúzta a pléh koporsót és bevitték az épületbe. Egyenesen a krematóriumhoz mentek, ahol már elő volt készítve egy másik holttest.