A mű eredeti címe: The Spy and the Traitor

Fordította: Tamás Gábor

Szaklektor: Dr. Kis-Benedek József

Szerkesztő: Rózsa Judit

A borítót tervezte: Szabó Vince, Malum Stúdió

A könyvet tervezte, tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © Ben Macyntire, 2018

Hungarian translation © Tamás Gábor, 2019

Copyright © Gabo Kiadó, 2019

Felelős kiadó: Földes Tamás

ISBN 978-963-566-373-6

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Joanna Macintyre (1934–2015) emlékére

„Kettős élete volt: egy nyilvános, amelyet mindenki látott, ismert, aki csak akarta… és egy másik, amely titokban folyt.”

ANTON CSEHOV: A KUTYÁS HÖLGY

(Devecseriné Guthi Erzsébet fordítása)

Tartalom

Fedő- és álnevek

Bevezetés

ELSŐ RÉSZ

1. A KGB

2. Gormsson bácsi

3. Sunbeam

4. Zöld tinta és mikrofilm

5. Műanyag szatyor és egy Mars szelet

6. Boot ügynök

MÁSODIK RÉSZ

7. A fedett lakás

8. A RJAN-művelet

9. Koba

10. Mr. Collins és Mrs. Thatcher

11. Orosz rulett

HARMADIK RÉSZ

12. Macska és egér

13. A takarító

14. Július 19., péntek

15. Finlandia

EPILÓGUS

16. Útlevél Pimlicónak

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

Jegyzetek

Képmelléklet

Képek forrása

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Fedő- és álnevek

ABLE ARCHER 83 – NATO-hadgyakorlat

BOOT – Michael Foot (KGB)

COE – Bettaney-ügy (MI5)

DANICEK – Stanislaw Kaplan (MI6)

DARIO – a KGB ismeretlen illegális hírszerzője (KGB)

DISARRANGE – egy cseh hírszerzőtiszt kimenekítési akciója (MI6)

DRIM – Jack Jones (KGB)

ELLI – Leo Long (KGB)

ELMEN – Az MI5 és az MI6 egyesített Bettaney-ellenes elhárítási művelete (MI5/MI6)

EMBASE – KGB- és GRU-tisztek kiutasítási akciója Gorgyijevszkij tevékenységének felfedése után (UK)

FAREWELL – Vlagyimir Vetrov (Területfigyelési Főcsoportfőnökség, DGST)

FAUST – Jevgenyij Usakov (KGB)

FOOT – KGB- és GRU-tisztek kiutasítási akciója (MI5/MI6)

FREED – cseh hírszerzőtiszt (MI6)

GLYPTIC – Joszif Sztálin (MI5)

GOLDFINCH – Oleg Ljalin (MI5/MI6)

GOLFPLATZ – Nagy-Britannia (német)

GORMSSON – Oleg Gorgyijevszkij (PET)

GORNOV – Oleg Gorgyijevszkij (KGB)

GROMOV – Vaszilij Gorgyijevszkij (KGB)

GRETA – Gunvor Galtung Haavik (KGB)

GROUND – pénzátadási művelet Dario részére (KGB)

GUARDIJECEV – Oleg Gorgyijevszkij (KGB)

HETMAN – Lejla Gorgyijevszkaja és lányai kiszabadítására indított művelet (MI6)

INVISIBLE – cseh tudósok kimenekítési akciója (MI6)

KOBA – Michael Bettaney (MI5)

KORIN – Mihail Ljubimov (KGB)

KRONIN – Sztanyiszlav Androszov (KGB)

LAMPAD – egyesített MI5 és MI6 összeköttetési szervezete (MI5/MI6)

NOCTON – Oleg Gorgyijevszkij (MI6)

OVATION – Oleg Gorgyijevszkij (MI6)

PIMLICO – Gorgyijevszkij kimenekítési terve (MI6)

PUCK – Michael Bettaney (MI5)

RJAN – Raketno-Jadernoje Napagyenyije (Szovjetunió)

RON – Richard Gott (KGB)

SUNBEAM – Oleg Gorgyijevszkij (MI6)

TICKLE – Oleg Gorgyijevszkij (CIA)

UPTIGHT – MI6 (CIA)

ZEUS – Gert Petersen (KGB)

CIKCAKK – Eddie Chapman (MI5)

Bevezetés

1985. május 18.

A KGB Elhárító Főcsoportfőnökség K Csoportfőnöksége számára ez nem volt több, mint egy szokásos lehallgatóeszköz-beszerelés.

Egy perc sem kellett feltörni a Leninszkij proszpekt 103. – a KGB-s tiszteknek és családjuknak otthont adó toronyház – nyolcadik emeletén lévő lakás bejárati ajtaján a zárakat. Mialatt két, kesztyűt és kezeslábast viselő férfi nekilátott módszeresen átkutatni a lakást, két szakember fürgén és láthatatlanul bedrótozta a helyet: lehallgatóberendezéseket helyeztek el a tapéta és a szegélylécek mögé, mikrofont raktak a telefonkagylóba és videókamerákat a nappali, a hálószoba és a konyha lámpafoglalataiba. Mire egy órával később végeztek, alig maradt olyan sarka a lakásnak, ahol a KGB-nek nem volt füle vagy szeme. Utolsó lépésként álarcot húztak és radioaktív port szórtak a szekrényben lévő ruhákra és cipőkre, kellően alacsony sűrűségben ahhoz, hogy ne okozzon mérgezést, de megfelelt arra, hogy a KGB Geiger–Müller-számlálói jelezhessék a viselőjük mozgását. Aztán távoztak és gondosan bezárták maguk után az ajtót.

Néhány órával később egy orosz hírszerző főtiszt szállt le a londoni Aeroflot-járattal a moszkvai reptéren.

Oleg Antonovics Gorgyijevszkij, a KGB ezredese pályafutása csúcsán volt. A szovjet hírszerzés csodagyereke szorgosan járta be a ranglétra fokait, szolgált Skandináviában, Moszkvában és Nagy-Britanniában is, és alig volt bejegyzés a személyi lapján. Most pedig, negyvenhat évesen, kinevezték a londoni KGB-állomás – egy igazi zsíros hely – vezetőjének, és visszahívták Moszkvába, hogy a KGB főnöke kenje föl. A karrierhírszerző Gorgyijevszkijnek úgy állt a szénája, hogy a Szovjetuniót ellenőrző roppant és kíméletlen biztonsági és hírszerzőhálózat legfelső vezetésébe emelkedhet.

A mokány, sportos Gorgyijevszkij magabiztosan hatolt át a reptéri tömegen. Azonban a lelkében ott fortyogott a rémület. Merthogy Oleg Gorgyijevszkij, a KGB veteránja, a Szovjetunió hithű titkosszolgája, brit kém volt.

Úgy egy tucat évvel korábban szervezte be a brit hírszerző szervezet, az MI6, és Nocton fedőnévvel a történelem egyik legértékesebb kémjének bizonyult. A hatalmas mennyiségű információ, amit brit kezelőinek küldött, megváltoztatta a hidegháború menetét, szovjet kémhálózatokat leplezett le, segített az atomháború elkerülésében, és egészen egyedülálló ismeretekkel látta el a Nyugatot a Kreml gondolkodását illetően a nemzetközi kapcsolatok kulcsfontosságú és veszélyes időszakában. Ronald Reagan és Margaret Thatcher egyaránt tájékoztatást kapott az orosz kémtől származó titkok egyedülálló kincstáráról, noha sem az amerikai elnök, sem a brit miniszterelnök nem ismerte a forrás valódi kilétét. Még Gorgyijevszkij fiatal felesége sem tudott semmit férje kettős életéről.

Amikor kinevezték a KGB rezidensének – a KGB állomásait rezidentúráknak nevezték, innen a név –, az ügyet vivő MI6-tisztek szűk köre ujjongott. Gorgyijevszkij lesz a Nagy-Britanniában tevékenykedő első számú szovjet hírszerző, így mostantól hozzáférhet az orosz kémrendszer legbelső titkaihoz: innentől kezdve tájékoztathatja a Nyugatot a KGB terveiről, még mielőtt megvalósulnának, és ezzel semlegesíteni lehet a KGB-t Nagy-Britanniában. Ezzel együtt a váratlan visszahívás Moszkvába nyugtalansággal töltötte el a Nocton-csapatot. Néhányan közülük csapdát sejtettek. Hirtelenjében találkozót szerveztek vele a MI6 kezelőtisztjei egy londoni védett házban, ahol felajánlották neki a lehetőséget, hogy disszidáljon és maradjon a családjával együtt Nagy-Britanniában. A találkozó résztvevői között nem volt kérdés, hogy mi forog kockán: ha hivatalos KGB-rezidensként tér vissza, akkor az MI6, a CIA és nyugati szövetségeseik megütnék a hírszerzési főnyereményt, ám ha Gorgyijevszkij csapdába sétál, elveszíthet mindent, még az életét is. Alaposan megrágta a kérdést, mielőtt döntött.

– Visszamegyek.

Az MI6 tisztjei újra végigmentek a Pimlico fedőnevű vészhelyzeti menekülési terven, amelyet hét évvel korábban dolgoztak ki abban a reményben, hogy soha nem kell használni. Az MI6 eddig még soha senkit nem csempészett ki a Szovjetunióból, KGB-tisztről nem is beszélve. A bonyolult és kockázatos tervet csakis legvégső esetben lehetett életbe léptetni.

Gorgyijevszkijt kiképezték arra, hogy felismerje a fenyegetéseket. Mialatt a belső feszültségtől cafatokban lévő idegekkel végigsétált a moszkvai reptéren, mindenhol a veszély jeleit látta. A határőr mintha szokatlanul hosszú ideig vizsgálgatta volna a dokumentumait, mielőtt intett neki, hogy továbbmehet. Hol van a személy, aki a tengerentúlról visszaérkező KGB-ezredesnek kijáró alapvető udvariassági gesztusként várná? A repülőtéren mindig erős volt a megfigyelés, de ma talán még a szokottnál is nagyobb számban álldogáltak hétköznapi kinézetű férfiak és nők az épületben és környékén. Beszállt egy taxiba, miközben arra gondolt, ha a KGB tudná az igazságot, akkor abban a pillanatban letartóztatták volna, amint orosz földre teszi a lábát, és mostanra már úton lenne a KGB cellái felé, hogy kihallgassák és megkínozzák, majd kivégezzék.

Amennyire képes volt megállapítani, senki nem követte, amikor belépett a jól ismert lakóházba a Leninszkij proszpekten, és felment a lifttel a nyolcadik emeletre. Január óta nem járt a családja otthonában.

Az ajtón könnyedén nyílt az első zár, akárcsak a második. De az ajtó meg se mozdult. A harmadik zár, egy ósdi tolóretesz, ami még a lakóház építésének idejéből maradt, zárva volt.

Csakhogy Gorgyijevszkij soha nem használta a harmadik zárat. Soha nem is volt kulcsa hozzá. Ez csakis azt jelenthette, hogy valaki tolvajkulccsal kinyitotta az ajtót, és távoztakor tévesen mind a három zárat bezárta. Ez a valaki csakis a KGB-től lehetett.

Az előző hét félelmei dermesztő hullámban, a bénító, jeges felismeréssel álltak össze kristálytiszta rendszerré, hogy a lakásába behatoltak, átkutatták és valószínűleg be is poloskázták. Gyanakodtak rá. Valaki elárulta. A KGB megfigyelte. A kém után saját kémtársai kezdtek kémkedni.

ELSŐ RÉSZ

1

A KGB

Oleg Gorgyijevszkij a KGB-be született, a szervezet formálta, a szervezet szerette, a szervezet torzította el, ejtett rajta sebeket, és a szervezet volt az, amelyik kis híján elpusztította. A szovjet kémszerv ott volt a szívében, ott volt a vérében. Apja egész életében az állambiztonságnak dolgozott és állandóan, még hétvégéken is a KGB-s egyenruháját viselte. A Gorgyijevszkij család külön erre a célra készült lakóházban, kémek társaságában élt, kifejezetten csak tisztek számára hozzáférhető ételt evett és szabadidejét más kémcsaládokkal együtt töltötte. Gorgyijevszkij a KGB gyermeke volt.

A KGB (Komityet Goszudarsztvennoj Bezopasznosztyi), vagyis az Állambiztonsági Bizottság a világon valaha létrehozott legbonyolultabb és legszerteágazóbb ilyen jellegű szervezet volt. Sztálin kémhálózatának közvetlen örököseként egyszerre végezte a hazai és külföldi bázison folytatott információgyűjtést, a belbiztonság megóvását és az állami rendvédelem feladatát.

A rejtélyes, zsarnoki és mindenütt jelen lévő KGB behatolt a szovjet élet valamennyi területére. Kigyomlálta a belső véleménykülönbségeket, őrizte a kommunista vezetést, kémkedési és kémelhárítási műveleteket indított az ellenséges hatalmak ellen, és megfélemlítette a Szovjetunió népeit, hogy nyomorult, engedelmes szolgák legyenek. Az egész világon toborzott együttműködőket és mindenhová helyezett el kémeket, bárhonnan és mindenhonnan vásárolt és lopott katonai, politikai, illetve tudományos titkokat. Hatalma csúcsán, amikor több mint egymillió tisztje, ügynöke és besúgója volt, a KGB minden más intézménynél meghatározóbb volt a szovjet társadalom formálásában.

A Nyugat számára a belső terror, a külső agresszió és zavarkeltés hívószavát jelentették a kezdőbetűk, a rövidítés magában foglalta mindazt a kegyetlenséget, amire egy arctalan, hivatalos maffia irányítása alatt álló totalitárius rezsim képes. Csakhogy azok, akik könyörtelen uralma alatt éltek, nem így tekintettek rá. Természetesen félelmet és engedelmességet keltett ezekben az emberekben, de egyúttal afféle praetorianusokként, a nyugati imperialista és kapitalista agresszió elleni védőbástyaként, a kommunizmus őrzőjeként rajongtak is értük. Büszkeséget jelentett, és csodálták azokat, akik ennek a válogatott és kiváltságos erőnek a tagjai voltak. Akik csatlakoztak a szolgálathoz, életre szólóan választottak. „Egykori KGB-s nem létezik”{1} – mondta egy alkalommal a KGB korábbi tisztje, Vlagyimir Putyin. Zárt körű klub volt ez, amiből lehetetlen volt kilépni. Megtiszteltetés és kötelezettség volt a KGB soraiba lépni mindazoknak, akikben megvolt a megfelelő rátermettség és becsvágy.

Oleg Gorgyijevszkijben soha nem fordult meg komolyan, hogy bármi mással foglalkozzon.

Édesapja, Anton Lavrentyjevics Gorgyijevszkij, egy vasúti pályamunkás fia, tanító volt, mielőtt az 1917-es forradalom elkötelezett, vakon hívő kommunistává, az ideológiai ortodoxia merev betartatójává változtatta. „A párt volt Isten” – írta később a fia, és az idősebb Gorgyijevszkij soha nem ingott meg elkötelezettségében, még akkor sem, amikor hite azt követelte meg, hogy elmondhatatlan bűnökben vegyen részt. 1932-ben segédkezett Kazahsztán „szovjetizálásában”, szervezte az étel kisajátítását a parasztoktól, hogy azzal táplálják a szovjet haderőt és városokat. Az ezt követő éhínségben mintegy 1,5 millió ember halt meg. Anton közelről látta az állam gerjesztette éhezést. Abban az évben csatlakozott az állambiztonsági szervezethez, majd az NKVD-hez, a Belügyi Népbiztossághoz, Sztálin titkosrendőrségéhez és a KGB elődjéhez. A politikai osztályon dolgozó tiszt volt a felelős a politikai fegyelemért és az ideológiai képzésért. Feleségül vette Olga Nyikolajevna Gornovát, egy huszonnégy éves statisztikust, és beköltöztek egy, az állambiztonsági elitnek fenntartott moszkvai lakóháztömbbe. Az első gyermekük, Vaszilij, 1932-ben született. A Gorgyijevszkij család gyarapodott és gazdagodott Sztálin alatt.

Amikor Sztálin elvtárs bejelentette, hogy a forradalom halálos belső fenyegetéssel néz szembe, Anton Gorgyijevszkij készen állt segédkezni az árulók eltávolításában. Az 1936–38-as nagy tisztogatás során tömegesen likvidálták „az állam ellenségeit”: az ötödik hadoszlop tagságával meggyanúsítottakat és rejtőzködő trockistákat, terroristákat és szabotőröket, ellenforradalmi kémeket, párt- és kormányhivatalnokokat, parasztokat, zsidókat, tanítókat, tábornokokat, értelmiségieket, lengyeleket, a Vörös Hadsereg tisztjeit és még sok más embert. A nagy többségük teljességgel ártatlan volt. Sztálin üldözési mániás rendőrállamában a túlélés legbiztosabb módja az volt, ha az ember feljelentett valaki mást. „Inkább szenvedjen tíz ártatlan, mint hogy akár egyetlen kém is megmeneküljön”{2} – jelentette ki Nyikolaj Jezsov, az NKVD vezetője. „Ahol fát vágnak, ott hullik a forgács.”

A besúgók besúgtak, a vallatók és a hóhérok munkához láttak, és dugig megteltek a szibériai gulagok. De mint minden forradalomban, az erőszak levezénylői itt is elkerülhetetlenül gyanúsítottakká váltak. Az NKVD elkezdte önmagát vizsgálni és megtisztítani. A vérontás tetőpontján hat hónap alatt több mint tucatszor csaptak le a háztömbre, amiben a Gorgyijevszkij család élt. A letartóztatásokat mindig éjjel hajtották végre: elvitték a család férfi tagját, majd következtek a többiek.

Valószínűnek tűnik, hogy az állam néhány ellenségét maga Anton Gorgyijevszkij azonosította. „Az NKVD-nek mindig igaza van” – mondta. Következtetése egyszerre teljesen észszerű és teljesen elhibázott.

1938. október 10-én, a terrorhadjárat lecsillapultának idején, a háború árnyékában született meg a második fiú, Oleg Antonovics Gorgyijevszkij. A barátaik és szomszédaik szemében a család tagjai eszményi szovjet állampolgároknak tűntek: ideológiai szempontból tiszták voltak, hűek a párthoz és az államhoz, s immár két szép szál fiuk is volt. Oleg után hét évvel született egy lányuk is, Marina. A Gorgyijevszkij jól táplált, kiváltságos, biztonságban élő család volt.

Ám alaposabban szemügyre véve a helyzetet kiderül, hogy repedések futottak végig a családi homlokzaton, és a megtévesztés rétegei lapultak a felszín alatt. Anton Gorgyijevszkij soha nem beszélt arról, mit tett az éhínség, a tisztogatások és a terror idején. Az idősebb Gorgyijevszkij a Homo Sovieticus, a kommunista elnyomásban formálódott állami szolga mintapéldányának számított. Azonban félelemmel teli, iszonyodó lélek lehetett, akit talán rágott a bűntudat. Oleg később „rémült embernek” látta az apját.

Olga Gorgyijevszkaját, Oleg édesanyját, kevésbé engedelmes anyagból gyúrták. A pártba soha nem lépett be, és nem hitte tévedhetetlennek az NKVD-t. A kommunisták elvették édesapjától a vízimalmát, fivérét a kelet-szibériai Gulagra küldték, amiért bírálta a kollektivista mezőgazdaságot, és számos barátját látta, ahogy éjszaka kirángatják az otthonukból és elviszik. Józan paraszti ésszel felfogta az állami rémuralom szeszélyességét és bosszúszomját, de tartotta a száját.

Oleget és Vaszilijt hat év választotta el egymástól, és a háborúban nőttek föl. Gorgyijevszkij egyik első emléke, hogy lerongyolódott német foglyok sorait nézi, ahogy végigvonultatják őket Moszkva utcáin: „csapdába esett, gondosan őrzött, állatok módjára ide-oda terelt emberek”. Anton gyakorta volt hosszú időre távol: előadásokat tartott a csapatoknak a párt eszméiről.

Oleg kötelességtudóan megtanulta a kommunista ortodoxia tanait: a 130. számú iskolába járt, ahol korán érdeklődést mutatott a történelem és a nyelvek iránt. Tanult a kommunizmus hazai és külföldi hőseiről is. A Nyugatot körülvevő dezinformációk sűrű fátyla ellenére egészen megigézték más országok. Hatévesen olvasni kezdte a Brit Szövetségest (British Ally), ezt a propagandalapot, amit a brit nagykövetség jelentetett meg a brit–orosz barátság erősítésére. Németül tanult. A tizenévesekkel szembeni elvárásnak megfelelően belépett a Komszomolba, a kommunista ifjúsági szervezetbe.

Édesapja három hivatalos napilapot hozott haza rendszeresen, és a bennük lévő kommunista propagandát szajkózta. Az NKVD átalakult KGB-vé, és Anton Gorgyijevszkij engedelmesen követte ezt. Oleg édesanyja csöndes ellenállást sugárzott magából, ami alkalmanként csípős, félig elsuttogott megjegyzésekben nyilvánult meg. A kommunizmus idején tilos volt a vallásosság, ezért a fiúk ateistákként nőttek fel, azonban az anyai nagyanyjuk titokban megkereszteltette Vaszilijt az orosz ortodox egyház szertartása szerint, és Oleggel is megtette volna, ha felháborodott édesapjuk nem neszeli meg és nem avatkozik közbe.

Oleg Gorgyijevszkij szerető és kétszínűséggel átitatott családban nőtt fel. Anton Gorgyijevszkij a pártot tisztelte és a kommunizmus félelmet nem ismerő támogatójának vallotta magát, azonban a lelke mélyén egy rémült, kicsi ember volt, aki rettenetes dolgokat látott. Olga Gorgyijevszkaja, az eszményi KGB-feleség titokban megvetette az egész rendszert. A nagyanyja egy betiltott, törvényen kívüli Istent imádott. A család felnőtt tagjai között egy sem akadt, aki nyilvánvalóvá tette volna – akár a családtagoknak, akár másoknak –, mit is érez valójában. Sztálin Oroszországának fojtogató egyformaságában lehetőség volt arra, hogy az ember titokban másban higgyen, de túlságosan is veszedelmes volt ezt őszintén bevallani még akár családon belül is. Oleg gyerekkorától kezdve azt látta, lehetséges kettős életet élni, szeretni mindazokat, akik körülvesznek, miközben elrejtjük valódi énünket, lehetséges a külvilág szemében egyfajta embernek, a lelkünk mélyén pedig egészen másfélének lenni.

Ezüstéremmel, a Komszomol vezetőjeként, a szovjet rendszer rátermett, értelmes, sportos, soha vissza nem kérdező és jellegtelen termékeként fejezte be az iskolát. Viszont megtanulta, hogyan kell személyek szerinti megkülönböztetéssel élni. Apja, anyja és nagyanyja különböző módon, de mind olyanok voltak, akik takargattak valamit. Az ifjú Gorgyijevszkij titkok között nőtt föl.

Sztálin 1953-ban meghalt. Három évvel később, a párt huszadik kongresszusán elítélte az utóda, Nyikita Hruscsov. Anton Gorgyijevszkij megrendült. Sztálin hivatalos elutasítása a fia szerint „nagymértékben hozzájárult élete ideológiai és filozófiai alapjainak tönkremeneteléhez”. Nem tetszett neki az, amilyen irányba változott Oroszország. Nem úgy a fiának.

A „hruscsovi olvadás” rövid ideig tartott és csak korlátozottan volt érvényes, mégis ténylegesen lehetővé tette a szabadabb gondolkodást azzal, hogy lazítottak a cenzúrán, és politikai foglyok ezreit engedték szabadon. Mámorító idők voltak ezek egy ifjú és reményteli orosz számára.

Oleg tizenhét évesen beiratkozott a nagynevű moszkvai Nemzetközi Kapcsolatok Intézetébe (MGIMO). Az új légkörtől egészen felvillanyozódott ifjú őszinte beszélgetéseket folytatott társaival arról, hogy lehet megvalósítani az „emberarcú szocializmust”. Túlságosan messzire ment. Édesanyja nyakas ellenkezése átszivárgott belé. Egy napon beszédet írt, amelyben naivan védelmébe vette a szabadságot és a demokráciát, olyan fogalmakat, amelyek tartalmát alig-alig értette. A nyelvi laborban felvette és lejátszotta néhány hallgatótársának. Egészen belesápadtak. „Ezt azonnal le kell törölnöd, Oleg, és soha többé ne beszélj ilyesmikről.” Oleg most már félt, és azon töprengett, vajon szólt-e valamelyik csoporttársa a hatóságoknak „szélsőséges” nézeteiről, elvégre a KGB-nek beépített emberei voltak az intézetben.

Hruscsov reformszemléletének korlátai kegyetlenül előtűntek 1956-ban, amikor szovjet tankok gördültek be Magyarországra, hogy véget vessenek a szovjet uralom elleni országos felkelésnek. A mindenre kiterjedő szovjet cenzúra és propaganda ellenére az elfojtott forradalom hírei visszaszivárogtak Oroszországba. „Mindennemű melegség megszűnt – idézte föl Oleg az ezt követő szigorítást. – Jeges szél köszöntött be.”

A Nemzetközi Kapcsolatok Intézete a Szovjetunió első számú kiemelt egyeteme volt, amit Henry Kissinger „Oroszország Harvardjának”{3} nevezett. A külügyminisztérium üzemeltetésében lévő intézet diplomaták, tudósok, közgazdászok, politikusok, no meg kémek képzési helyének számított. Gorgyijevszkij történelmet, földrajzot, közgazdaságtant és nemzetközi kapcsolatok történetét tanult, mindezt a kommunista ideológia mindent eltorzító szemüvegén át. Az intézetben 56 nyelven lehetett tanulni: sehol a világon nem volt még egy ilyen egyetem. A nyelvi ismeretek egyenes utat jelöltek ki a KGB-be és a külföldi utazásokhoz, amelyek után annyira sóvárgott.

– Tanulj svédül – vetette föl a bátyja, aki addigra már a KGB-ben dolgozott. – Az ajtót nyit egész Skandináviára.

Gorgyijevszkij megfogadta a tanácsát.

Az intézet könyvtára járatott néhány külföldi lapot és folyóiratot, és bár erősen megszerkesztették ezeket, mégiscsak kitekintést nyújtottak a szélesebb világba. Ezeket kezdte el elővigyázatosan olvasni, mert az is gyanúra adott okot, ha valaki nyíltan érdeklődik a Nyugat iránt. Éjszakánként néha titokban – és a szovjet rádióvételt zavaró rendszer ellenére – a BBC nemzetközi adását, esetleg az Amerika Hangját hallgatta, és elkapta „az igazság első halvány illatát”.

Mint minden ember, a későbbiekben Gorgyijevszkij is hajlamos volt a tapasztalat szemüvegén át szemlélni a múltját, és úgy képzelni, valójában mindig is ott nevelgette magában az engedetlenség csíráját, úgy hitte, a sorsa valamiképpen a személyisége elválaszthatatlan részét képezi. Holott nem így volt. Diákként lelkes kommunista volt, aki apjához és bátyjához hasonlóan buzgón igyekezett a KGB-ben szolgálni a szovjet államot. A magyar felkelés felszította ifjonti képzeletét, de nem volt forradalmár alkat. „Továbbra is a rendszer része voltam, de egyre erősödött bennem a kiábrándultság.” Ebben semmiben sem különbözött számos egyetemista kortársától.

Tizenkilenc évesen elkezdte a mezei futást. Volt valami a sportág magányosságában, a hosszú időn át tartó megerőltetés ritmusában, az önmagával folytatott egyedi versengésben, önnön határai próbálgatásában, ami vonzotta. Képes volt társasági ember lenni, akihez vonzódtak a nők, és aki könnyen csapta a szelet. Jóképű férfinak számított, haját hátrafésülte a homlokából, és nyílt, kissé lágy vonásai voltak. Alapesetben zord arckifejezést vágott, de amikor szemében megvillant a sötét humor, egészen földerült az arca. Társaságban gyakorta volt vidám és bajtársias, de volt valami kemény, rejtett része is a lényének. Nem volt sem magányos, sem zárkózott, egyszerűen csak megelégedett a saját társaságával is. Érzéseit ritkán mutatta ki. Az önképzés iránti elkötelezettségéből adódóan úgy vélte, hogy a mezei futás „jellemépítő” dolog. Órákon át futott gondolataiba merülve, keresztül Moszkva utcáin és parkjain.

Az egyetem pályáján futó csapatának tagja, Stanislaw Kaplan lett az egyike annak a néhány diáknak, akivel összebarátkozott. „Standa” Kaplan csehszlovák volt, és mire a szovjet blokk sok száz tehetséges diákjának egyikeként az intézetbe érkezett, már szerzett egy diplomát a prágai Károly Egyetemen. Akárcsak a kommunizmus igáját nemrég nyakukba kapó más országokból származó többi diák, Kaplan „egyéniségét sem fojtották el” – ahogy évekkel később írta Gorgyijevszkij. Egy évvel volt idősebb az orosznál, és katonai fordítónak tanult. Mint kiderült, a két fiatalember hasonló eszméket vall, és törekvéseik között sincs nagy eltérés. „Szabadon gondolkodott, és erősen szkeptikus volt a kommunizmussal” – írta Gorgyijevszkij, aki izgalmasnak és kissé riasztónak találta Kaplan őszinte elképzeléseit. A jóképű, sötét hajú Standa valóságos mágnesként vonzotta a nőket. A két diák szoros barátságot kötött egymással: együtt futottak, együtt kergették a lányokat, és együtt szoktak vacsorázni is a Gorkij park közelében lévő cseh étteremben.

Ugyanilyen fontos, befolyásoló tényező volt bálványozott bátyja, Vaszilij, aki épp akkor folytatta a kiképzést, hogy „illegális” hírszerző legyen, és beálljon a Szovjetunió mélyfedésben dolgozó hírszerzőinek nagy létszámú és az egész világon ténykedő seregébe.

A KGB két, egymástól teljesen elkülönülő kémtípust alkalmazott külföldön. Az előbbi hivatalos fedésben dolgozott a szovjet diplomáciai vagy konzuli személyzet tagjaként, kulturális vagy katonai attaséként, különtudósítóként vagy kereskedelmi képviselőként. A diplomáciai védelem azt jelentette, hogy amennyiben leleplezték a tevékenységüket, ezeket a „törvényes” kémeket nem lehetett eljárás alá vonni kémkedésért, csak nemkívánatos személynek lehetett nyilvánítani őket és kiutasítani az országból. Ezzel ellentétben egy „illegális” (orosz szóhasználattal: nyelegal) hírszerzőnek nem volt hivatalos státusza, általában álnéven, hamis iratokkal utazott, és egyszerűen láthatatlanul beleolvadt abba az országba, ahová kiküldték. (Nyugaton ez „nem hivatalos fedésként” volt ismert.) A KGB a világ minden részébe telepített illegális hírszerzőket, akik hétköznapi lakosoknak adták ki magukat, így épültek be és rombolták a fennálló rendet. A legális kémekhez hasonlóan ők is gyűjtötték az értesüléseket, építették a hálózatot, és különféle kémtevékenységeket végeztek. Előfordulhatott, hogy „alvóként” hosszú ideig rejtőzködtek, majd aktiválták őket. Ilyenek voltak az ötödik hadosztály lehetséges tagjai is, akik készen álltak hadba vonulni, amennyiben Kelet és Nyugat között kitör a háború. Az illegális hírszerzők a hivatalos út alatt ténykedtek, ezért nem lehetett nyomon követhető módon fizetni őket, ahogy biztonságos diplomáciai csatornákon keresztül se lehetett tartani velük a kapcsolatot. Azonban a nagykövetségre kinevezett kémekkel ellentétben nem sok nyomot hagytak, amin elindulhattak az elhárítók. Valamennyi szovjet nagykövetségen működött egy állandó KGB-állomás, egy rezidentúra, különböző hivatalos fedésben dolgozó KGB-tisztekkel, akiket a rezidens (az MI6 szóhasználatával élve az állomásvezető, a CIA-nál az állomásfőnök) irányított. A nyugati elhárítások egyik feladata volt kitalálni, melyik szovjet nagykövetségi alkalmazott valódi diplomata és melyik kém valójában. Az illegális hírszerzők felkutatása sokkal nehezebb volt ennél.

Az Első Főcsoportfőnökség volt a KGB külföldi bázison végzett hírszerzésért felelős szervezeti egysége. Ezen belül az S Csoportfőnökség (S, mint „speciális”) képezte, helyezte ki és irányította az illegális hírszerzőket. Vaszilij Gorgyijevszkij hivatalosan 1960-ban került az S Csoportfőnökségre.

A KGB irodát tartott fönn a Nemzetközi Kapcsolatok Intézetében, ahol két tiszt figyelte, kiket lenne érdemes felvenni. Vaszilij megemlítette főnökeinek az S Csoportfőnökségen, hogy az öccse, aki jól beszél különböző nyelveket, valószínűleg érdeklődne ez iránt a munka iránt.

1961 elején beszélgetésre hívták Oleg Gorgyijevszkijt, majd azt mondták neki, hogy menjen el a KGB Dzerzsinszkij téren található központja közelében egy épületbe, ahol egy középkorú nő udvariasan elbeszélgetett vele németül, és megdicsérte nyelvismeretét. Attól a pillanattól fogva benne volt a rendszerben. Nem ő akart csatlakozni a KGB-hez, ez nem valamiféle klub volt, ahová kérte az ember a felvételét. A KGB választotta ki magának.

Egyetemi ideje vége felé elküldték Kelet-Berlinbe hat hónapos gyakorlatra, hogy fordítson a szovjet nagykövetségen. Egészen fellelkesült az első külföldi út lehetőségétől, és izgatottsága a tetőfokára hágott, amikor behívatták az S Csoportfőnökségre, hogy ismertetőt kapjon az NDK-ról. A kommunisták vezetése alatt álló Német Demokratikus Köztársaság szovjet csatlós állam volt, de ez nem jelentette azt, hogy a KGB figyelme elkerülte. Vaszilij már ott élt illegális hírszerzőként. Oleg könnyen ráállt, hogy kapcsolatba lép a bátyjával, és új, nem hivatalos munkaadója számára elvégez néhány „apró feladatot”. 1961. augusztus 12-én érkezett Kelet-Berlinbe, és felkeresett egy diákszállót a karlshorsti KGB-s enklávéban.

Az előző néhány hónapban a nyugati részre menekülő kelet-berliniek csordogáló patakja áradattá duzzadt. 1961-re nagyjából 3,5 millió keletnémet – a lakosság körülbelül húsz százaléka – csatlakozott a tömeges kivonuláshoz a kommunisták kezén lévő területekről.

Gorgyijevszkij másnap arra ébredt, hogy Kelet-Berlint megszállták a buldózerek. A keletnémet kormány Moszkva sugalmazására szélsőséges lépéseket tett az emberáradat feltartóztatására: megkezdődött a berlini fal, a Nyugat-Berlint Kelet-Berlintől és a környező NDK-tól fizikailag elválasztó akadály felépítése. Az „antifasiszta védelmi fal” valójában börtönt körülvevő peremsáv volt, amelyet az NDK azért emelt, hogy saját lakóit zárja körül vele. Több mint 240 kilométernyi beton- és drótbunkerekkel, kocsiakasztókkal és drótkerítéssel – a berlini fal a vasfüggöny kézzel fogható megnyilvánulása volt, és az egyik leghitványabb építmény, amit ember valaha készített.

Gorgyijevszkij iszonyodó ámulattal figyelte, ahogy a keletnémet munkások feltörték a határ vonalában az utcákat, hogy a járművek ne legyenek képesek áthaladni rajtuk, és katonák görgették végig a szögesdrót egyik kilométerét a másik után. A keletnémetek egy része, ahogy felismerte, hogy gyors ütemben fogyatkozik a menekülés lehetősége, kétségbeesetten kísérelte meg elérni a szabadságot, és átkapaszkodott a torlaszokon, vagy megkísérelte átúszni a határ részét alkotó csatornákat. Őrök sorakoztak végig a határ mentén tűzparanccsal, hogy lőjenek bárkire, aki megpróbál átjutni Kelet-Németországból a nyugati részre. Az új fal nagy benyomást tett a huszonkét éves fiatalemberre. „Csakis figyelőtornyokban álló fegyveres őrökkel megerősített fizikai akadály tudta szocialista paradicsomukban tartani a németeket, és megállítani őket, hogy ne meneküljenek Nyugatra.”

Mindazonáltal Gorgyijevszkij döbbenete a néhány nap alatt elkészülő berlini fal láttán nem akadályozta meg abban, hogy kötelességtudóan végrehajtsa a KGB utasításait. A félelem a tekintélytől ösztönös, az engedelmesség bevésett volt. Az S Csoportfőnökség megadta egy német nő, a KGB korábbi forrásának nevét: Gorgyijevszkijnek fel kellett keresnie és kideríteni, hajlandó-e folytatni az információk átadását. A helyi rendőrőrs révén találta meg a lakhelyét. Az ajtót nyitó középkorú nő láthatóan nem jött zavarba attól, hogy váratlanul beállított hozzá egy fiatalember egy csokor virággal. Egy csésze tea mellett elmondta, készen áll folytatni az együttműködést a KGB-vel. Gorgyijevszkij lelkesen írta meg első jelentését az állambiztonságnak. Csak hónapokkal később ébredt rá, mi is történt valójában: „Voltaképpen nem is őt, hanem engem tettek próbára.”

Azon a karácsonyon találkozott a hamis személyazonossággal Lipcsében élő Vaszilijjal. Oleg nem beszélt neki a berlini fal felépítése miatt érzett rémületéről. Bátyja addigra már hivatásos KGB-tiszt volt, aki nem nézett volna jó szemmel egy efféle ideológiai megingást. Ahogy édesanyjuk elleplezte valódi érzéseit férje elől, a két testvér ugyanúgy őrizgette egymás előtt titkait: Olegnek fogalma sem volt arról, mivel is foglalkozik valójában Vaszilij Kelet-Németországban, és a bátyja sem tudott semmit arról, mit is érez ő valójában. A testvérek elmentek a Karácsonyi oratórium előadására, ami „mélyen megindította” Oleget. Ehhez képest Oroszország „lelki sivatag” volt, ahol csakis az államilag elfogadott zeneszerzőket lehetett hallgatni, és az olyan „osztályellenes” egyházi zenét, mint Baché, dekadensnek, nyárspolgárinak tekintették és betiltották.

Gorgyijevszkijre nagy hatást gyakorolt a Kelet-Németországban eltöltött néhány hónap: találkozhatott az európaiság tényleges és jelképes felosztására egymással versengő ideológiákkal, megízlelte a Moszkvában elérhetetlen kulturális gyümölcsöket, és elkezdte a kémkedést. „Izgalmas volt korán belekóstolni abba, mivel is foglalkozhatok, ha csatlakozom a KGB-hez.”

A valóságban már csatlakozott is a szervezethez.

Visszaérkezvén Moszkvába, azt mondták, jelentkezzen szolgálattételre a KGB-nél 1962. július 31-én. Miért csatlakozott ehhez a szervezethez, holott addigra már megkérdőjelezte az ideológiát, amit védelmezett? A KGB-s munka elragadónak tűnt és külföldi utazásokat ígért. A titokzatosság csábító dolog. Ráadásul Oleg is becsvágyó volt. A KGB megváltozhat, ő maga is megváltozhat, Oroszország is megváltozhat. Ráadásul a fizetés és a kiváltságok is ígéretesek voltak.

Olga Gorgyijevszkaja csalódottan vette tudomásul, hogy kisebbik fia is követi apját és bátyját a hírszerzésbe. Most az egyszer nyíltan hangot adott a rezsimmel és a fenntartását szolgáló elnyomó gépezettel szemben érzett haragjának. Oleg felhívta a figyelmet arra, hogy nem a belső KGB-nek, hanem a külföldi résznek, az Első Főcsoportfőnökségnek dolgozik majd, egy olyan élenjáró szervezetnek, ahol idegen nyelveket beszélő értelmiségiek végeznek szakértelmet és műveltséget igénylő munkát. „Ez nem is olyan, mint a KGB – mondta édesanyjának. – Tényleg hírszerzés és diplomatamunka.” Olga elfordult tőle, és kiment a szobából. Anton Gorgyijevszkij nem szólt semmit. Oleg semmiféle büszkeséget nem fedezett föl apja viselkedésében. Évekkel később, amikor megértette a sztálinista elnyomás valódi mértékét, az merült föl benne, hogy lassanként nyugdíjas éveihez érkező apja esetleg „elszégyellte magát a rengeteg bűntett és kegyetlenség miatt, amit a KGB követett el, és egyszerűen nem mert a saját fiával beszélni a KGB munkájáról”. Vagy talán nehezére esett fönntartani kettős életét, és a KGB oszlopa túlságosan is rémült volt figyelmeztetni a fiát arra, hogy mibe is dugja bele a fejét.

Utolsó civil nyarán Gorgyijevszkij csatlakozott Standa Kaplanhoz az intézet fekete-tengeri üdülőjében. Kaplan úgy döntött korábban, hogy marad még egy hónapot, mielőtt hazatér és megkezdi munkáját az StB-ben, Csehszlovákia korábbi állambiztonsági szervezetében. A két barát hamarosan munkatárs is lesz, szövetségesek a szovjet blokk érdekében folytatott kémkedési tevékenységben. Egy hónapot töltöttek a fenyők alatt, mindennap futottak, napoztak és eszmét cseréltek nőkről, zenéről, politikáról. Kaplan egyre erősebb kritikát fogalmazott meg a kommunista rendszerrel szemben. Gorgyijevszkijnek hízelgett, hogy ilyesféle veszélyes és kitüntetett bizalomban részesült. „Összhang és bizalom volt közöttünk.”

Kaplan nem sokkal azután, hogy visszatért Csehszlovákiába, levelet írt Gorgyijevszkijnek. Megemlítette a lányokat, akikkel találkoztak, és azt, hogy jó lenne, ha orosz barátja meglátogatná. („Végigjárjuk az összes sörözőt és kocsmát Prágában.”) Majd megkérdezte a legfontosabbat: „Oleg, volna egy példányod a Pravdából, amiben Jevtusenko Sztálin-verse jelent meg?”

Jevgenyij Jevtusenko a legnagyobb és legbefolyásosabb szovjet költő volt, és a Sztálin örökösei c. költeményében a sztálinizmust támadta. Azt követelte, hogy a szovjet kormány jelentse ki, hogy a sztálinizmus nem tér vissza soha, és figyelmeztetett, hogy néhányan a vezetésben még mindig visszakívánják a brutális korszakot. „A múltban, azt gondolom, nem figyeltek az emberek jólétére, sok volt a hamis vád és az ártatlanok meghurcolása… Van, aki azt mondja, miért törődöm ezzel, de nem tudom tétlenül nézni. / Sztálin örökösei itt vannak közöttünk.”

A vers szenzációt keltett, amikor megjelent a Szovjetunió Kommunista Pártjának hivatalos lapjában, és közölték Csehszlovákiában is. „Néhányunkra nagy hatással volt, bár voltak, akik elégedetlenek voltak miatta” – írta Kaplan Gorgyijevszkijnek. Azt mondta, össze akarja hasonlítani a cseh fordítást az eredetivel. De igazából kódolt üzenetet küldött barátjának: a költő által leírt érzelmekhez hasonlóan ő is tenne valamit a sztálinizmus ellen.

A KGB Moszkvától 70 kilométerre, egy erdő mélyén található Vörös Lobogó kiképzőközpontja a 101. számú iskola fedőnevet viselte: a sors fintoraként, teljességgel akaratlanul visszhangozta ez George Orwell 101-es szobáját az 1984-ből. A pincében található vallatóhelyiséget a párt arra használta a történetben, hogy legrosszabb rémálmának tegye ki a foglyot, és ezzel törje meg az ellenállását.

Gorgyijevszkijt és 120 másik, kiképzés alatt álló KGB-tisztet itt avatnak be a szovjet kémkedés legmélyebb szakmai titkaiba: a hírszerzés és a kémelhárítás fogásaiba, az ügynökök toborzásába és kezelésébe, a legális és az illegális hírszerzésbe, az ügynökök és a kettős ügynökök típusaiba, a fegyverek használatába, a kézitusába, a figyelésbe, ennek a különös foglalkozásnak a rejtélyes mesterségébe és tolvajnyelvébe. A legfontosabb kiképzési témák egy részét a megfigyelés felismerése és elkerülése, más néven a „takarítás”, azaz, KGB-zsargonban proverka tette ki: hogyan kell észrevenni, ha követik az embert, és úgy kikerülni a megfigyelést, ami nem szándékosnak, hanem véletlenszerűnek tűnik, hiszen a nyilvánvalóan „megfigyeléstudatos” célpont nagy valószínűséggel képzett hírszerző. „A hírszerzőtisztnek nem szabad viselkedésével gyanút keltenie – jelentették ki a KGB-s kiképzők. – Ha a figyelőcsoport azt veszi észre, hogy valaki jól láthatóan ellenőrzi, követi, akkor a csapat igyekszik az eddiginél is nagyobb óvatossággal, nagyobb kitartással és nagyobb leleményességgel tevékenykedni.”

A fedett műveletek lényegi eleme, hogyan lehet kapcsolatot teremteni egy ügynökkel anélkül, hogy észrevenné ezt bárki – vagy akár úgy is, hogy az ember megfigyelés alatt áll. A nyugati hírszerzés nyelvezetében az észrevétlenül működő tiszt vagy ügynök „eltűnik” vagy „sötétben van”. A KGB diákjait sorra vetették alá különböző próbáknak, amelyek során kapcsolatot kellett teremteniük egy megadott helyen egy megadott személlyel, információkat kellett rejtekhelyen elhelyezniük vagy felvenniük, megpróbálni kideríteni, követik-e őket, és ha igen, milyen módszerrel, lerázni a követőjüket úgy, hogy az ne vegye észre a szándékukat, és makulátlanul tisztán megérkezni a megjelölt helyre. A megfigyelés a KGB Hetedik Csoportfőnökségének volt a feladata. A gyanúsítottak követésének mesterségében magasan képzett, hivatásos figyelők is részt vettek a gyakorlatokban, és a nap végén a tanulók és a figyelők csoportja összevetette tapasztalatait. A proverka fárasztó, versengésen alapuló, rengeteg időt felemésztő és idegőrlő gyakorlat volt. Gorgyijevszkij nagyon jónak bizonyult benne.

Megtanulta, hogyan hozzon létre „jelzőhelyet”, helyezzen el valamilyen nyilvános helyen egy titkos jelet – például krétanyomot egy lámpaoszlopon –, ami a járókelőknek semmit nem jelent, viszont egy kémnek jelzi, hogy egy bizonyos helyen és időpontban találkozóra kell mennie. Hogyan kell „pillanattalálkozót” végrehajtani, amikor észrevétlenül át lehet adni egy üzenetet vagy tárgyat egy másik embernek. Hogyan kell „rejtekhelyet” létrehozni, és egy meghatározott ponton üzenetet, pénzt hagyni, amit aztán közvetlen kapcsolat nélkül felvehet valaki más. Kódokat és rejtjelezést, felismerésre szolgáló jeleket, titkosítást, mikrofilmek készítését, fényképezést és álcázást tanítottak neki. Voltak közgazdaságtanról és politikáról szóló előadások, no meg ideológiai képzés is, hogy megerősítsék az ifjú kémek marxizmus–leninizmus iránti elkötelezettségét. „Ezeknek a közhelyes formuláknak és fogalmaknak szertartásos ráolvasás jellegük volt – állapította meg Oleg egyik diáktársa. – Leginkább a hűség naponta, óránként elismételt megerősítéséhez hasonlítottak.” Korábban külföldön szolgált tisztek oktatták a diákokat a nyugati kultúrára és illemre, hogy felkészítsék őket a burzsoá kapitalizmus megértésére és arra, hogy felvegyék ellene a harcot.

Gorgyijevszkij fölvette első kémnevét. A szovjet és a nyugati hírszerző szervezetek ugyanazt a módszert használták az álnév kiválasztására: közel kell lennie a valódi névhez, ugyanazzal a betűvel kellett kezdődnie, mert ezzel ha valaki a valódi nevén szólította, akkor az, aki csakis a kémnevén ismerte, akár azt is gondolhatta, hogy rosszul hallotta. Gorgyijevszkij a „Guardijecev” nevet választotta.

Akárcsak a többi diák, ő is örök hűséget esküdött a KGB-nek. „Elkötelezem magamat hazám védelmére utolsó csepp véremig, és arra, hogy megtartom az államtitkokat.” Mindezt kétségek nélkül tette. A felvétel újabb előzetes követelményeként belépett a kommunista pártba is. Meglehet, hogy voltak kételyei – sokan akadtak ilyenek –, de ez nem gátolta meg abban, hogy teljes elkötelezettséggel és őszinteséggel csatlakozzon a KGB-hez és a párthoz. Ráadásul a KGB-ben mozgalmas volt az élet. Az orwelli rémálommal szöges ellentétben a 101. számú iskola egyéves képzése a fiatalember életének legszórakoztatóbb időszaka volt, csupa izgalom és várakozás. A többi újoncot értelmük és ideológiai elkötelezettségük, továbbá a minden hírszerző szolgálathoz szükséges kalandvágy miatt választották ki. „Azért tettük le a szavazatunkat a KGB-s pálya mellett, mert a tettek ígéretét hordozta magában.” A titkosság erős kötelékeket hoz létre. Még a szüleinek se volt sok fogalma arról, hol van vagy mivel foglalkozik Oleg. „A fiatal tisztek legtöbbje arról álmodott, hogy bejut az Első Főcsoportfőnökségre, de kevesen akadtak, akik méltóak voltak erre a megtiszteltetésre – írta Leonyid Sebarsin, aki körülbelül Oleggel egy időben járt a 101. számú iskolába, és végül a KGB tábornoka lett. – A munka egyedülálló bajtársiasságot alakított ki a hírszerzőtisztek között, amelynek megvoltak a maga hagyományai, fegyelmi szabályai, megszokásai és külön szaknyelve.”{4} 1963 nyarára Gorgyijevszkijt teljesen befogadta a KGB-s testvériség. Amikor fölesküdött, hogy utolsó lélegzetéig és utolsó titkáig megvédi a szülőföldet, akkor ezt komolyan is gondolta.

Vaszilij Gorgyijevszkij keményen dolgozott az Első Főcsoportfőnökség S Csoportfőnökségének. Egyúttal erősen inni is kezdett: nem számított ez feltétlenül hátránynak egy olyan szolgálatnál, amelyik nagyra értékelte, ha valaki képes volt rengeteg vodkát magába dönteni munka után, és nem dőlt ki tőle. Fedésben dolgozó hírszerzőként egyik helyről a másikra költözött különböző álneveket használva, szolgálta a fedésben működő hálózatot, üzeneteket és pénzt hozott-vitt a többi rejtőzködőnek. Vaszilij soha nem beszélt az öccsének arról, mivel is foglalkozik, de olyan egzotikus helyszínekre utalt, mint Mozambik, Vietnam, Svédország és Dél-Afrika.

Oleg remélte, hogy bátyja nyomába eredhet ebben a tengerentúl végzett izgalmas, fedett munkában. Ehelyett közölték vele, hogy jelentkezzen Moszkvában az S Csoportfőnökségen, ahol illegális hírszerzők dokumentációjával foglalkozik majd. Igyekezett leplezni csalódottságát, és 1963. augusztus 20-án felvette legjobb öltönyét, úgy jelentkezett munkára KGB központjában, a Kreml közelében álló épületegyüttesben, a szovjet állambiztonság nyüzsgő idegközpontjában, ami részben börtönként, részben levéltárként is üzemelt. A kellős közepén ott állt a baljóslatú Lubjanka, egy neobarokk palota, amelyet eredetileg a Rosszija biztosítótársaságnak építettek, és amelynek a pincéjében kaptak helyet a KGB vallatócellái. A tisztek egymás között csak „Kolostorként”, vagy még egyszerűbben „Központként” hivatkoztak az állambiztonság irányítóközpontjára.

Ahelyett, hogy valami pompás külföldi helyszínen fedésben dolgozott volna, Gorgyijevszkij papírokat tologatott, „gályarabként” formanyomtatványokat töltött ki. Minden egyes illegális hírszerzőnek hamis személyiségre volt szüksége meggyőző háttértörténettel – új személyazonosságra teljes életrajzzal és hamisított papírokkal. Minden egyes illegális hírszerzőt fenn kellett tartani, irányítani és pénzelni, ami rejtekhelyek, pillanattalálkozók és jelzőhelyek bonyolult rendszerét tette szükségessé. Nagy-Britannia különösen termékeny területnek bizonyult az illegálisan működő hírszerzők telepítésére, mert az országban nem működött semmiféle személyazonosítási rendszer, és nem volt központi nyilvántartási hivatal sem. Nyugat-Németország, Amerika, Ausztrália, Kanada és Új-Zéland mind kiemelt célpontnak számított. A Német Osztályra helyezett Oleg olyan emberek létrehozatalával töltötte a napjait, akik nem léteztek. Két éven át élt a kettős életek világában: hamisított kémeket küldött ki, és találkozott mindazokkal, akik időközben visszatértek.

A Központ folyosóin kísértetek, a szovjet kémkedés mostanra kiöregedett hősei járták. Az S Csoportfőnökség folyosóin Oleg Gorgyijevszkij megismerkedett Konon Trofimovics Mologyijjal, azaz „Gordon Lonsdale-lel”, a történelem egyik legsikeresebb illegális hírszerzőjével. 1943-ban a KGB megszerezte egy halott kanadai gyermek, bizonyos Gordon Arnold Lonsdale személyazonosságát, amelyet az Észak-Amerikában nevelkedett, kifogástalan angolt beszélő Mologyij kapott meg. Mologyij/Lonsdale 1954-ben Londonban telepedett le, ahol kedélyes wurlitzer- és rágógumiautomata-kereskedőként létrehozta az úgynevezett portlandi kémhálózatot, amelyben besúgók sora gyűjtött haditengerészeti titkokat. (A KGB fogásza számos fölösleges lyukat fúrt a fogaiba, mielőtt elindult Moszkvából, ezért Mologyijnak elég volt kinyitnia a száját és megmutatni a KGB készítette lyukakat, hogy azonosíthassa magát más szovjet kémek előtt.) Egy CIA-s beépített ember figyelmeztetése vezetett el Mologyij letartóztatásához és ahhoz, hogy elítéljék kémkedésért, noha a brit bíróság még a tárgyalás során sem tudta pontosan a valódi nevét. Amikor Gorgyijevszkij találkozott vele, akkor tért vissza Moszkvába, miután kicserélték egy kémkedés vádjával Moszkvában letartóztatott brit üzletemberrel. Hasonlóan legendás alak volt Viljam Genrihovics Fiser, azaz Rudolf Abel, az illegális hírszerző, aki Amerikában végzett kémkedéséért ott harmincéves börtönbüntetést kapott, majd 1962-ben kicserélték a lelőtt U2-pilótával, Gary Powersszel.

Azonban a leghíresebb, félig-meddig visszavonult szovjet kém brit volt. Kim Philbyt 1933-ban szervezte be az NKVD, és magasra jutott az MI6 soraiban, miközben kötetekre rúgott az a rengeteg információ, amit folyamatosan átadott a KGB-nek, majd végül 1963 januárjában – a brit kormány mélységes és tartós szégyenére – a Szovjetunióba szökött. Most Moszkvában élt egy tágas lakásban, felvigyázók között. Ahogy egy KGB-s tiszt fogalmazott, „az ujja hegyéig angol”{5} volt, aki a The Times régi példányaiban olvasgatta a kriketteredményeket, oxfordi lekvárt evett, és gyakorta itta le merevrészegre magát. A KGB-n belül legendaként tisztelték, és alkalmanként még mindig dolgozott a szovjet hírszerzésnek: például az angolos tiszteknek tartott kiképzést, elemzett egy-egy esetet, sőt a szovjet jégkorong-válogatott motiválásában is segített.

Mologyijhoz és Fiserhez hasonlóan Philby is tartott előadásokat, ahol az ifjú kémek csodálattal hallgatták szavait. Ám a KGB-nek végzett kémtevékenység utáni élet a valóságban minden volt, csak boldog nem. Mologyij rászokott az italra, és egy gombaszedés alkalmával, rejtélyes körülmények között lelte halálát. Abel mélységesen kiábrándult. Philby megpróbált végezni magával. Mind a hárman szovjet postai bélyegeken dicsőítve végezték.

Aki vette a fáradságot, hogy alaposabban szemügyre vegye a dolgot (és kevés ilyen orosz akadt), annak nyilvánvaló volt a KGB mondavilága és valósága közötti ellentét. A Központ makulátlanul tiszta, fényesen bevilágított, erkölcs nélküli bürokrácia volt, egyszerre kegyetlen, fontoskodó és puritán hely, ahol szőrszálhasogató figyelemmel terveztek meg nemzetközi bűntényeket. A szovjet hírszerzés a kezdetétől fogva erkölcsös önmegtartóztatás nélkül működött. A KGB nemcsak gyűjtötte és elemezte az információt, hanem politikai hadviselést, médiabefolyásolást, dezinformációt, hamisítást, megfélemlítést, emberrablásokat és gyilkosságokat is szervezett. A Tizenharmadik Csoportfőnökség, a „Különleges Feladatok Csoportfőnöksége” kizárólag szabotázzsal és orgyilkosságokkal foglalkozott. A Szovjetunióban tilos volt a homoszexualitás, mégis homoszexuálisokat vettek föl, hogy lépre csalják a meleg külföldieket, akik ezzel zsarolhatóvá váltak. A KGB bocsánatot nem ismerő, lelkiismeret nélküli szervezet volt. Egyúttal prűd, képmutató és szigorú erkölcsiséget hirdető hely is. A tiszteknek tilos volt munkaidőben inni, miközben sokan rengeteget ittak máskor. A munkatársak magánéletével kapcsolatos szóbeszédek a KGB-ben is ugyanúgy keringtek, mint általában az irodákban, azzal a különbséggel, hogy a locsogás és a botrány pályákat és életeket tehetett tönkre a Központban. A KGB tolakodóan kíváncsiskodott alkalmazottai otthoni körülményei iránt, mert a Szovjetunióban egyetlen élet sem volt sérthetetlen. A tisztektől azt várták, hogy házasodjanak meg, legyenek gyermekeik, és maradjanak házasok. Emögött egyszerre volt ellenőrzési szándék és számítás: úgy vélték, a házas KGB-tiszt kisebb eséllyel disszidálhat, hiszen a felesége és a családja túszként is szolgálhat.

Két évvel azután, hogy csatlakozott az S Csoportfőnökséghez, Oleg Gorgyijevszkij arra a következtetésre jutott, nem jár majd bátyja nyomdokán, és nem lesz mélyfedésben lévő kém valahol külföldön. Csakhogy talán maga Vaszilij volt az elsődleges oka annak, hogy Oleget nem alkalmazták illegális munkára: a KGB gondolkodása szerint okot adhat a disszidálásra, ha az embernek egynél több családtagja van külföldön, legfőképpen ha ketten vannak ugyanabban az országban.

Gorgyijevszkij unatkozott és csalódott volt. A munkáról, ami kalandot és izgalmakat ígért, kiderült, hogy elképesztően érdektelen. A vasfüggönyön túli világ, amiről egykor a nyugati napilapokban olvasott, szívfájdítóan elérhetetlennek tetszett. Ezért úgy döntött, hogy megházasodik. „A lehető leghamarabb külföldre akartam jutni, márpedig a KGB soha nem küld ki egyedülálló férfiakat külföldre. Igyekeztem feleséget találni.” Egy német nyelvet beszélő nő eszményi lenne, mert akkor együtt helyezhetnék ki őket Németországba.

Jelena Akopjan németnyelv-tanárnak tanult. Huszonegy éves volt, félig örmény, értelmes, barna szemű és kíméletlenül szarkasztikus. A rövid beszólások mesterének számított, amit Oleg vonzónak és bájosnak talált, legalábbis egy ideig. Egy közös barátjuk otthonában találkoztak. Nem annyira a szenvedély, mint inkább a karriervágy közös céljában találtak egymásra. Oleghez hasonlóan Jelena is szeretett volna külföldre jutni, és olyan életet képzelt magának, ami egészen messzire esett annak a zsúfolt lakásnak a korlátaitól, ahol szüleivel és öt testvérével élt. Gorgyijevszkij néhány korábbi kapcsolata rövid volt és nem adott elég örömöt. Úgy tűnt, Jelena felvillantja, hogy milyen lehet a modern szovjet nő: nem olyan szokásos, amilyenek a diáklányok voltak, akikkel eddig találkozott; és még a humorát sem lehetett előre kiszámítani. Feministának vallotta magát, holott a hatvanas évek Oroszországában ez a fogalom szigorú korlátozások között volt érvényes. Oleg azt mondta magának, hogy szereti a lányt. Eljegyezte, és ahogy Gorgyijevszkij később mondta: „Egyik fél se gondolta végig a dolgot, nem elemezte mélyen saját magát.” Aztán néhány hónap múlva csinnadratta nélkül összeházasodtak, méghozzá romantikusnak aligha nevezhető okból: Jelena javította az előléptetési esélyét, Oleg pedig útlevelet jelentett a lánynak Moszkvából kifelé. Egy KGB-féle érdekházasság volt ez, habár ezt egyikük se ismerte be a másiknak.

1965 végén érkezett meg a várt áttörés. Megnyílt egy lehetőség a Dániában illegális hírszerzőket irányító helyen. A fedőbeosztása szerint konzuli ügyintéző volt, aki vízumokkal és örökségi ügyekkel foglalkozik – valójában az „ügynöki” vonalon (az illegális hírszerzők vonalán) dolgozna, és ő felelne az S Csoportfőnökség operatív munkájáért.

Gorgyijevszkijnek felajánlották az állást, hogy irányítsa a fedésben lévő kémek hálózatát Dániában. Hamar és örömmel fogadta el. Ahogy Kim Philby megjegyezte, miután 1933-ban beszervezte az NKVD, a KGB elődje. „Az ember nem gondolja meg kétszer az elit csapatba való belépési ajánlatot.”{6}

2

Gormsson bácsi

Oleg Gorgyijevszkij és Jelena Gorgyijevszkaja 1966 januárjában, egy sziporkázóan fagyos napon szálltak le Koppenhágában, és tündérmesébe érkeztek.

Ahogy egy MI6-tiszt megállapította: „Ha választani kellett volna egyetlen várost, amelyen bemutatjuk a nyugati demokrácia előnyeit az orosz kommunizmussal szemben, akkor Koppenhágánál aligha lehetett jobbat találni erre a célra.”

Dánia fővárosa szép, tiszta, modern, gazdag és – a szovjet élet szürke elnyomásából frissen előbukkant házaspár szemében – szinte lehetetlenül vonzó volt. Voltak itt csillogó autók, fényes irodaépületek, okos megoldásokat alkalmazó bútorok és mosolygó északi emberek, pompás fogászati kezelésekkel. A kávézók zsúfolásig voltak, a fényes éttermekben különleges ételeket lehetett kapni, a boltok szédítő mennyiségű és változatosságú árut kínáltak. A kiéhezett Gorgyijevszkij szemében a dánok nemcsak okosabbnak, élettelibbnek, hanem még kulturálisan is jól tápláltnak tűntek. Elképedten látta, milyen sok könyv hozzáférhető az első könyvtárban, ahová bement, de még jobban meglepte, hogy annyit kölcsönözhet ki, amennyit csak akar, és megtarthatja a műanyag szatyrot, amiben elvitte. Ráadásul alig néhány rendőrt lehetett látni.

A szovjet nagykövetség három stukkódíszes villából állt a város északi részén, Kristianagadéban: inkább volt ez nagykapuval ellátott szálloda, mint szovjet enklávé a makulátlan, tágas kertjeivel, a sportközpontjával és a klubhelyiséggel. A Gorgyijevszkij család egy újonnan épült, magas belterű, parkettás, felszerelt konyhás lakásba költözött. Kapott egy bogárhátú Volkswagent és havonta 250 angol fontot készpénzben a kapcsolatok megvendégelésére. Koppenhága mintha telve lett volna zenével: Bach, Händel, Haydn, Telemann, olyan zeneszerzők szólaltak meg itt, akiket a Szovjetunióban soha nem volt szabad hallgatnia. Megvolt a jó oka annak, hogy az egyszerű szovjet állampolgároknak tilos volt külföldre utazniuk, gondolta Oleg: egy teljes oktatást kapott KGB-tiszten kívül ugyan ki lenne képes megízlelni efféle szabadságot és ellenállni a maradás csábításának?

A szovjet nagykövetségen dolgozó húsz fő közül csak hat volt ténylegesen diplomata, a többi a KGB-nek vagy a GRU-nak, a szovjet katonai hírszerzésnek dolgozott. A rezidens, Leonyid Zajcev, elbűvölő és lelkiismeretes tiszt volt, aki ránézésre mit sem tudott arról, hogy az alárendeltjeinek többsége alkalmatlan volt, lusta, esetleg tisztességtelen, és általában egyszerre mind a három. Sokkal több erőt fordítottak trükközésre a költségelszámolásaikkal, mint a tényleges kémkedésre. A KGB azzal az általános feladattal üzemeltette a helyi rezidentúrát, hogy építsen ki dán kapcsolatokat, szerezzen forrásokat, és kutasson föl olyan személyeket, akikkel ügynöki munkát lehet folytatni. Gorgyijevszkij hamar rájött, hogy ez „felszólítás a korrupcióra”, hiszen a tisztek többsége egyszerűen kitalálta a dánokkal folytatott találkozásokat, számlákat hamisított, a kapott pénzt pedig zsebre tette. A Központ láthatóan nem érzékelte azt a furcsaságot, hogy a koppenhágai kirendeltségen dolgozók között csak néhányan beszéltek jól dánul, és akadtak olyanok, akik egy szót se tudtak.

Oleg eltökélte, hogy megmutatja, nem olyan, mint a többiek. Svédül már jól beszélt, és nekilátott megtanulni a dánt. Délelőttönként vízumkérelmeket bírált el a konzulátusi fedőbeosztásának megfelelően – a kémkedés ebédidőben kezdődött.

A KGB skandináviai illegálishírszerző-hálózata erősen lyukas volt. Gorgyijevszkij munkájának nagy részét igazgatási feladatok adták: pénzt vagy üzenetet hagyni rejtekhelyeken, figyelni a jelzőhelyeket, és titkos kapcsolatot tartani a fedésben dolgozó kémekkel, akiknek a többségével személyesen soha nem találkozott, még a nevét se tudta. Ha egy illegális hírszerző narancshéjat hagyott egy park megadott padján, azt jelentette, „veszélyben vagyok”, míg az almacsutka azt jelentette, „holnap elhagyom az országot”. Ezek a bonyolult intézkedések alkalmanként bohózatba illő helyzeteket eredményeztek. Oleg egy alkalommal hajlított szöget hagyott egy nyilvános WC ablakpárkányán az egyik jelzőhelyen, mert ezzel jelezte a munkatársnak, hogy a megadott rejtekhelyen pénzt kellene fölvennie. A fedett hírszerző válaszjelzése, amivel tudatja, hogy megkapta az üzenetet, egy söröskupak volt, amit ugyanott kellett hagynia. Amikor Oleg visszatért, egy gyömbérsör kupakját találta ott. Vajon a kémek jelzésrendszerében a gyömbérsörös kupak ugyanazt jelentette, mint a sima söröskupak? Vagy valamilyen más értelme van? Miután a rezidentúrán egy egész éjszakán át erről beszélgettek a munkatársaival, arra a következtetésre jutott, hogy a kém semmilyen különbséget nem látott a két kupak között.

A születéseket és a halálozásokat a protestáns egyház tartotta nyilván Dániában, méghozzá úgy, hogy kézzel bevezették ezeket óriási nyilvántartásokba. Egy képzett, Moszkvából jött hamisító segítségével az egyházi nyilvántartás megváltoztatásával a semmiből annyi új személyazonosságot lehetett létrehozni, amennyit csak akartak. Oleg keresni kezdte a kapcsolatot a lelkészekkel, hogy hozzáférhessen az iktatókönyvekhez, illetve betöréseket kezdett szervezni különböző parókiákra. „Úttörő voltam” – mondta erről később. Dánia egyházi nyilvántartásaiban számos olyan dán található, akik teljes egészében Oleg Gorgyijevszkij képzeletének szülöttei.

Eközben nekilátott új forrásokat, új ügynököket és futárokat toborozni. „A mi itteni életünknek ez az elsődleges célja” – mondta neki Zajcev. Hónapokig tartó építkezést követően a „Gornov” álnevet használva (Gornova volt édesanyja lánykori neve), sikerült rávennie egy tanítót és a feleségét, hogy „élő postaszekrény” legyenek, és üzeneteket adjanak-vegyenek az illegális hírszerzők között. Összebarátkozott egy dán rendőrrel is, de néhány találkozást követően nem volt már biztos benne, hogy vajon ő szervezi be a rendőrt, vagy éppenséggel fordítva.

Alig egy évvel azután, hogy megérkezett Koppenhágába, a többiektől igencsak eltérő típusú KGB-tiszt csatlakozott hozzá. Mihail Petrovics Ljubimov nagy hangú, jó kedélyű és nagyon okos ukrán volt, akinek az apja még a Csekában, a bolsevikok titkosrendőrségében szolgált. Ljubimov négy évvel Gorgyijevszkij előtt végzett a moszkvai Nemzetközi Kapcsolatok Intézetében, majd írt egy szakdolgozatot a KGB-nek Angol nemzeti karakter és felhasználása a műveleti munkában címmel. 1957-ben a KGB utasítására elcsavarta egy amerikai lány fejét a Moszkvában tartott világifjúsági találkozón. Négy évvel később Nagy-Britanniába helyezték szovjet sajtóattasénak, ahol szakszervezetekben, diákkörökben és a brit közigazgatásban keresett kapcsolatokat. Zamatos felső rétegbeli akcentussal beszélte az angolt, és vastagon használt régi vágású anglicizmusokat (Nicsak! Pá-pá!), amitől egyfajta orosz Bertie Woosternak tűnt. Ljubimov rajongott mindenért, ami angol, pontosabban szólva az angol kultúrának mindazokért az elemeiért, amelyeket kedvelt: a whiskyért, a szivarért, a krikettért, az úri klubokért, az egyénre szabott tweedöltönyökért, a biliárdért és a pletykálkodásért. A brit elhárítás „Mosolygós Miki”-nek (Smiley Mike) nevezte el. A britek voltak az ellenség, és Ljubimov imádta őket. 1965-ben megkísérelt – sikertelenül – beszervezni egy brit sifrírozót, mire az ottani elhárítás azonnal megpróbálta megfordítani a helyzetet. Amikor elutasította az ajánlatot, hogy kémkedjen Nagy-Britanniának, persona non gratának nyilvánították, és hazaküldték Moszkvába: ez az egész mit sem csillapított zabolátlan angolbarátságán.

1966 végén Koppenhágába küldték a politikai hírszerzés vezetőjének (a KGB szaknyelvén ez volt a „PR-vonal”).

Gorgyijevszkij azonnal megkedvelte Ljubimovot. „Nem a győzelem a fontos, hanem a játék” – dörögte Ljubimov, és egyre csak mesélt a fiatalabbnak angliai életéről, arról, hogyan szervezett be kémeket, mialatt Glenlivetet kortyolgatott lambériás klubhelyiségekben. A szárnyai alá vette Gorgyijevszkijt, akiről azt mondta: „Lenyűgözött ragyogó történelmi ismereteivel. Rajongott Bachért és Haydnért, ami tiszteletet keltett bennem, különösen a Dániában található szovjet kolónia többi tagjához képest, akik minden idejüket horgászkirándulásokkal és bevásárlással töltötték, és igyekeztek a lehető legtöbb anyagi javat felhalmozni.”

Ahogy Ljubimov beleszeretett Nagy-Britanniába, Gorgyijevszkijt ugyanúgy nyűgözte le Dánia az embereivel, a parkjaival és a zenéivel, na meg a szabadságával, beleértve a szexuális szabadságot is, amit a dánok teljesen természetesnek tekintettek. A helyiek nyitottan álltak a szexualitáshoz, ami még európai mértékkel is haladó gondolkodásnak számított. Oleg egy alkalommal felkereste a város piros lámpás negyedét, és kósza ötlettől vezérelve bement egy pornográf kiadványokat, szexjátékokat és más kellékeket árusító boltba. Itt vásárolt három homoszexuálisoknak szóló magazint, és hazavitte megmutatni Jelenának. „Egyszerűen kíváncsi voltam. Fogalmam sem volt arról, mit csinálnak a homoszexuálisok.” A kiadványokat a kandallópárkányra tette, nyíltan hirdetve ezzel a Szovjetunióban lehetetlen szabadságot.

„Kivirágoztam emberi lényként – írta. – Annyi szépség, annyi vidám zene, annyi kiváló iskola, akkora nyitottság és derű volt a hétköznapi emberek között, hogy a Szovjetunió roppant, kietlen munkatáborát csakis a pokol egyik bugyrának tudtam érzékelni.” Elkezdett tollasozni, és rajongott a játékért, különösen a megtévesztést élvezte benne. „A röppályája utolsó néhány másodpercén a tollaslabda lelassít, így a játékosnak lehetősége nyílik cselezni és az utolsó pillanatban változtatni az ütésén.” Ezt az utolsó másodperces változtatást tökélyre fejlesztette. Klasszikus zenei koncertekre járt, falta a könyvtári könyveket, és beutazta Dánia minden szegletét, alkalmanként kémkedési feladatokkal, jobbára inkább a puszta örömből, hogy megteheti.

Gorgyijevszkij életében először úgy érezte, hogy nem figyelik. Pedig nagyon is figyelték.

A dán Biztonsági és Hírszerző Szolgálat, a Politiets Efterretningstjeneste vagy PET, aprócska, de annál hatékonyabb szervezet volt. Törvény szerinti feladata „a szabad, demokratikus és biztonságos Dánia fennmaradását fenyegető műveletek és tevékenységek megakadályozása, vizsgálata és az ezek elleni küzdelem”. A PET úgy sejtette, Oleg Gorgyijevszkij pontosan ilyen fenyegetést jelent, és attól a pillanattól kezdve, hogy a klasszikus zene iránt rajongó ifjú orosz diplomata Koppenhágába érkezett, szemmel tartották.

A dánok rendszeresen figyelték a szovjet nagykövetségen dolgozókat, azonban nem volt elegendő erőforrásuk ahhoz, hogy állandó figyelést folytassanak. A nagykövetség egyes telefonjait lehallgatták. Eközben a KGB szakemberei sikeresen feltörték a PET híradóforgalmát, és a nagykövetség területén működő lehallgatóállomás rendszeresen vette a dán figyelőcsoportok közötti forgalmazást. Jelena Gorgyijevszkaja mostanra a férjéhez hasonlóan a KGB-nek dolgozott, és ezeket az üzeneteket hallgatta, majd fordította oroszra. Ennek köszönhetően a KGB gyakorta megtudta, hol találhatók a PET figyelést végző autói, és azt is megállapíthatták, mikor nem figyeli senki a tisztjeiket. Minden egyes feltételezett KGB-tisztnek saját hivatkozási neve volt: a PET rádióforgalmában Gorgyijevszkijt „Gormsson bácsiként” emlegették, utalva Dánia X. században élt királyára, „Kékfogú” Harald Gormssonra.

A dán nemzetbiztonsági szolgálatnak nem sok kétsége volt afelől, hogy Gorgyijevszkij (azaz Gornov, azaz Guardijecev, azaz Gormsson bácsi) diplomáciai fedésben dolgozó KGB-kém.

Rendőr barátjuk és a felesége meghívta Oleget és Jelenát egyik estére vacsorára. Mialatt házon kívül voltak, a PET behatolt a lakásukba, és lehallgatóberendezéseket telepített. Gorgyijevszkij némi gyanúval fogadta a dán házaspár meghívását, ezért a 101. számú iskolában kapott kiképzésének megfelelően elővigyázatosságból egy csöppnyi ragasztót nyomott a nappali bejárati ajtajába a keret és az ajtó közé. Amikor hazaértek a vacsorából, a láthatatlan ragasztócsöpp meg volt törve. Onnantól kezdve Gorgyijevszkij nagyon ügyelt arra, mit is mondott otthon.

A kölcsönös szimatolás rendszertelen időközönként, eseti jelleggel zajlott mindkét oldal részéről. A takarítás fogásait gondosan elsajátított KGB-s tiszteknek gyakorta sikerült eltűnniük a dánok szeme elől. De legalább ugyanilyen gyakran gondolták Gorgyijevszkijék, hogy sikerült lerázniuk a figyelőiket, holott nem.

Vagy a PET figyelte meg mindig Koppenhága piros lámpás negyedét, vagy Gorgyijevszkijt követték, amikor látták, hogy bement a szexboltba, és ott homoszexuális magazinokat vásárolt. Egy házas orosz hírszerzőtiszt, akit a melegpornó érdekel: ez sebezhetőséget jelentett, olyan embert, akinek titkai vannak, és akit talán meg lehet zsarolni. A dán nemzetbiztonsági szolgálat gondosan feljegyezte az esetet, és egyes szövetségeseinek továbbküldte ezt az érdekes információmorzsát. Ez volt az első alkalom, hogy a nyugati hírszerzési aktákban kérdőjelet tettek Gorgyijevszkij neve mellé.

Oleg igen hatékony KGB-tisztté fejlődött. „Kitűnő oktatása, tudásszomja, olvasásszeretete és – Leninéhez hasonló – nyilvánoskönyvtár-látogatásai miatt vitathatatlanul kitűnt munkatársai közül” – írta Ljubimov.

Az egyetlen felhőt a láthatáron házassága jelentette, ami ugyanolyan gyorsan látszott elsorvadni, amilyen ütemben kulturális élete kivirágzott. A kapcsolatot kezdetben sem a melegség jellemezte, és folyamatosan egyre hűvösebbé vált. Gorgyijevszkij gyerekeket szeretett volna – Jelena kifejezetten nem. Egy évvel a kihelyezés kezdete után a felesége elárulta, hogy mielőtt elmentek Moszkvából, volt egy abortusza, amit nem beszélt meg a férjével. Gorgyijevszkij úgy érezte, becsapták, és dühös volt. Óriási energiáival szemben furcsamód passzívnak és tartózkodónak találta feleségét a körülöttük található sok új látni- és hallanivaló iránt. Egyre inkább úgy érezte, a házassága „inkább a megegyezésről, mint szerelemről” szól, és „ürességérzése” egyre csak erősödött. Gorgyijevszkij „tiszteletteljesnek” írta le a nőkhöz fűződő viszonyát. Mint számos más szovjet férfinak, a valóságban neki is régimódi felfogása volt a házasságról, és azt várta el a feleségétől, hogy zokszó nélkül főzzön és takarítson. A képzett KGB-fordítónak számító Jelena ragaszkodott hozzá, hogy „van egy nőnek jobb dolga is, mint a háztartást vezetni”. Lehet, hogy Oleg a nyugati társadalom számos új vonására nyitott volt, de a nők egyenjogúságánál meghúzta a határt – amit Jelena „házimunka-undoritisznek” nevezett, egyre növekvő bosszúságot okozott. Beiratkozott egy főzőtanfolyamra abban a reményben, hogy ezzel szégyenbe hozza Jelenát, aki majd gyakrabban főz, de ez vagy nem tűnt föl Jelenának, vagy nem érdekelte. Rövid, egymondatos visszavágásai, amelyeket korábban szellemesnek talált, most pusztán idegesítették Oleget. Amikor Gorgyijevszkij úgy érezte, igaza van, nagyon csökönyös és rugalmatlan tudott lenni. Bosszúságától és feszültségétől úgy igyekezett megszabadulni, hogy nap mint nap magányosan futott Koppenhága parkjaiban, és a vitához túlságosan kimerülten ért haza.

Mialatt repedések jelentek meg a házasságban, a szovjet blokkon belül szeizmikusnak nevezhető változások zajlottak.

1968 januárjában Alexander Dubček, Csehszlovákia Kommunista Pártjának reformer első titkára nekilátott országát szabadabbá tenni, és meglazítani a szovjet igát: csökkentette az utazás és a szólásszabadság ellenőrzését és a cenzúrát. Dubček „emberarcú szocializmusa” azt ígérte, korlátozza a titkosrendőrség hatalmát, javítja a kapcsolatot a Nyugattal, és előbb-utóbb szabad választásokat is tarthatnak.

Gorgyijevszkij egyre növekvő lelkesedéssel figyelte az eseményeket. Ha Csehszlovákiának sikerülne oldania a Szovjetunió szorításán, akkor talán más szovjet csatlós államok is követhetnék a példáját. A koppenhágai KGB-rezidentúrán éles véleménykülönbség volt a cseh reformok jelentőségét illetően. Egyesek úgy vélték, Moszkva beavatkozik majd katonákkal, ahogy 1956-ban Magyarországon tette. Mások, beleértve Gorgyijevszkijt és Ljubimovot, biztosra vették, hogy a cseh forradalom végül erőre kap. „Oleggel biztosak voltunk benne, hogy a szovjet tankok nem vonulnak be Prágába – írta Ljubimov. – Egy egész rekesz Tuborgban fogadtunk rá.” Még a politikai kérdésektől általában magát távol tartó Jelena is mintha felvillanyozódott volna a történtektől. „A szabad jövő egyetlen reményét láttuk Csehszlovákiában – írta Gorgyijevszkij. – Nemcsak a csehszlovákok, hanem a mi számunkra is.”

Eközben a moszkvai Központban a KGB egyenesen a kommunizmus létének fenyegetését látta a cseh kísérletben, amely még akár arra is képes lehet, hogy Moszkva ellenében elbillentse a hidegháború mérlegének nyelvét. Szovjet katonákat vontak össze a cseh határnál. A KGB nem várta meg a Kreml jelzését, és kémek egész kis seregével szállt szembe a cseh „ellenforradalommal”. Közöttük ott volt Vaszilij Gorgyijevszkij is.

Mialatt az egyik testvér egyre lelkesebben figyelte a prágai tavasz kibontakozását, a másikat elküldték, hogy még bimbójában leszakítsa.

1968 elején több mint harminc KGB-s illegális hírszerző osont be Csehszlovákiába: Jurij Andropov, a KGB vezetője arra utasította őket, szabotálják a cseh reformmozgalmat, szivárogjanak be a „reakciós” értelmiségi körökbe, és rabolják el a prágai tavasz jelentős támogatóit. A többségük nyugati turistának álcázta magát, mert abból indultak ki, hogy a cseh „agitátorok” nagyobb valószínűséggel árulják el terveiket olyanoknak, akiket ténykedésükkel rokonszenvező külföldieknek tartanak. A célpontok között voltak értelmiségiek, tudósok, újságírók, diákok és írók, köztük Milan Kundera és Václav Havel. A KGB eddig még soha nem hajtott végre ilyen nagy léptékű műveletet a Varsói Szerződés egyik tagállama ellen sem.

Vaszilij Gorgyijevszkij hamis nyugatnémet útlevéllel, Gromov néven utazott. Megmutatta már, mit ér a KGB emberrablójaként. Jevgenyij Usakov éveken át dolgozott illegális hírszerzőként Svédországban: egy esetleges szovjet támadás előkészítésére feltérképezte az országot, és ügynökhálózatot hozott létre. Azonban 1968-ban a Központ arra a következtetésre jutott, hogy a Faust fedőnevű kém üldözési komplexusban szenved, ezért ki kell vonni jelenlegi feladatából. 1968 áprilisában Vaszilij Gorgyijevszkij elkábította és sikeresen kivitte Finnországon át Moszkvába, ahol pszichiátriai kezelésbe vették, majd miután kiengedték a klinikáról, kirúgták a KGB-től. Vaszilij a szolgálat érdemérmét kapta „kifogástalan szolgálatért”.

A következő hónapban egy KGB-s munkatársával elindultak elrabolni a cseh reformmozgalom két vezető emigránsát: Václav Černýt és Jan Procházkát. Černý professzor közismert irodalomtörténész volt, akit a kommunista rezsim elbocsáttatott a Károly Egyetemről, mert felszólalt a tudomány szabadsága nevében. Az író és filmes Procházka nyilvánosan elítélte a hivatalos cenzúrát, és „szólásszabadságot” követelt. Mind a ketten Nyugat-Németországban éltek. A KGB-nek az volt a meggyőződése – tévesen –, hogy kettősük „illegális, államellenes” csoportot vezet, amelynek célja „aláásni a szocializmus alapjait Csehszlovákiában”, ezért fel kell számolni. Egyszerű volt a terv: Vaszilij Gorgyijevszkij összebarátkozik Černývel és Procházkával, meggyőzi őket, hogy szovjet kivégzők törnek az életükre, és „ideiglenes búvóhelyet” kínál nekik. Ha önként nem akarnak jönni, „különleges anyagokkal” kell leküzdeni az ellenállásukat, majd átadni mind a kettőt a KGB Különleges Akciók Csoportfőnökségének, hogy a határon át Kelet-Németországba vigyék őket diplomata-rendszámos kocsi csomagtartójában. Diplomáciai egyezményből eredően az efféle járműveket általában nem kutatták át. A terv nem működött: Gorgyijevszkij nógatása ellenére Černý nem volt hajlandó elfogadni, „hogy a szokottnál nagyobb veszélyben lenne”. Procházkát testőr kísérte, és csak csehül beszélt, amit Gorgyijevszkij nem értett. Kéthétnyi hiábavaló próbálkozást követően, hogy a cseh disszidensek tartsanak vele, Gorgyijevszkij lefújta a terv megvalósítását.

Ezt követően Gromov átlépte a csehszlovák határt, és csatlakozott a turista fedést használó szovjet illegális hírszerzők és szabotőrök kis létszámú és magasan képzett csapatához. A feladatuk az volt, hogy „provokációkat” hajtsanak végre, és ezzel azt a hamis látszatot keltsék, mintha Csehszlovákiában hamarosan erőszakos ellenforradalom törne ki. Hamisított bizonyítékokat helyeztek el, amelyek arra utaltak, hogy a nyugati hírszerző szolgálatok támogatásával cseh „jobboldaliak” erőszakos hatalomátvételt terveznének. Lázító plakátokat készítettek, amelyek a kommunizmus megbuktatására szólítottak föl, és árulkodó módon „Made in the USA” feliratú csomagokból fegyverlerakatokat hoztak létre, amelyeket aztán „megtaláltak”, és a bármelyik pillanatban bekövetkező felkelés bizonyítékaként használtak fel. A szovjet hatóságok odáig mentek, hogy „titkos amerikai terv” kiderítéséről beszéltek, amelynek célja a kommunista kormány megbuktatása és imperialista báb hatalomra juttatása.

Az idősebb Gorgyijevszkij testvér a prágai tavasz bemocskolására és tönkretételére irányuló KGB-erőfeszítések élvonalában dolgozott – apjához hasonlóan soha nem kérdőjelezte meg a helyességét annak, amit tett.

Olegnek fogalma sem volt arról, hogy a bátyja Csehszlovákiában van, azokról a sötét ügyekről nem is beszélve, amelyeket elkövetett. A fivérek között soha nem került szóba ez a téma sem akkor, sem később. Vaszilij megtartotta a titkait magának, és Oleg is egyre inkább így tett. Ahogy a tavasz nyárba fordult, és úgy tűnt, egyre nagyobb lendülettel haladnak az új Csehszlovákia létrejötte felé, Gorgyijevszkij kitartott amellett, hogy Moszkva nem avatkozik be katonákkal. „Nem támadhatnak – jelentette ki. – Nem mernek.”

1968. augusztus 20-ának éjjelén 2000 harckocsi és több mint 200 000 katona – elsősorban szovjetek, kiegészülve a Varsói Szerződés tagállamainak kontingenseivel – lépte át a csehszlovák határokat. Esély sem volt szembeszállni a szovjet úthengerrel, és Dubček felszólította az embereket, ne álljanak ellen. Csehszlovákia reggelre megszállt ország lett. A Szovjetunió világosan kifejezte a „Brezsnyev-doktrínát”: a Varsói Szerződés ortodox kommunizmust feladni, megreformálni próbáló tagállamait akár erővel is visszaterelik az akolba. A prágai tavasznak vége lett, és egy új szovjet tél vette kezdetét.

Oleg Gorgyijevszkij elborzadva, undorodva vette tudomásul az eseményeket. Mélységes szégyent érzett, mialatt a szovjet nagykövetség előtt haragos dán tüntetők gyülekeztek, hogy elítéljék a megszállást. Már az is épp eléggé megdöbbentette, amikor szemtanúja volt a berlini fal megépítésének, azonban Csehszlovákia megszállása még szembetűnőbb bizonyíték volt arra, milyen is a valódi természete a rezsimnek, amelyet szolgált. Az elidegenedés a kommunista rendszertől nagyon hamar utálkozássá változott. „Az ártatlanok elleni durva támadás miatt izzó, szenvedélyes gyűlölet ébredt bennem.”

A követség előterében található telefonon felhívta az otthon lévő Jelenát, és káromkodások özönét zúdította rá, ahogy elátkozta a prágai tavaszt összezúzó Szovjetuniót. „Megcsinálták. Hihetetlen.” Sírás kaparta a torkát. „Még a lelkem is sajgott” – idézte föl később, de a feje teljesen tiszta volt közben.

Ezzel üzenetet küldött. Pontosan tudta, hogy a dán nemzetbiztonsági szolgálat lehallgatja a követségi telefont. A PET az otthoni telefonját is figyelte: a dán elhárítás egészen biztosan felveszi ezt a feleségével folytatott, félig-meddig felforgató beszélgetést, és megjegyzik, hogy „Gormsson bácsi” korántsem a KGB-nek az a kérdések nélkül működő fogaskereke, aminek tűnik. A telefonhívás nem a másik oldal megkeresésének számított – utalás volt inkább, érzelmi pillanattalálkozó, kísérlet arra, hogy ráébressze a dánokat és a szövetségeseikként ténykedő, többi nyugati hírszerző szolgálatot Oleg érzéseire. Később azt írta: „Ez volt az első tudatos jelzés a nyugatiak felé.”

A nyugatiak figyelmét ez elkerülte. Gorgyijevszkij kinyúlt feléjük, és ez senkinek nem tűnt föl. A dán nemzetbiztonsági szolgálat által megszerzett és feldolgozott anyagáradatban ez az apró, de jelentéktelen gesztus észrevétlen maradt.

Ahogy lassan feldolgozták a Csehszlovákiából érkező gyászos híreket, Gorgyijevszkij gondolatai szókimondó egyetemi barátja, Stanislaw Kaplan irányába fordultak. Mit érezhet most Standa, mialatt szovjet harckocsik gördülnek be az országába?

Kaplan egészen fölháborodott. Miután elhagyta Oroszországot, a prágai belügyminisztériumnak dolgozott, majd csatlakozott az StB-hez, a cseh állambiztonsági szolgálathoz. A másként gondolkodók iránti rokonszenvét gondosan elleplezte, és keserű csalódottsággal figyelte az 1968-as eseményeket, de nem szólt egy szót sem. A prágai tavasz elsöprése tömeges kivándorlást indított el, amelynek során a szovjet megszállást követően körülbelül 300 000-en menekültek el Csehszlovákiából. Kaplan titkokat kezdett gyűjteni, és arra készült, hogy csatlakozik a disszidensekhez.

Gorgyijevszkij dániai kihelyezése a végéhez közeledett, amikor Moszkvából táviratot kapott. „Szüntesse be műveleti tevékenységét. A továbbiakban kizárólag elemzéssel foglalkozzon.” A Központ arra a következtetésre jutott, hogy a dánok egészségtelenül nagy érdeklődést mutatnak Gorgyijevszkij elvtárs iránt, mert valószínűleg rájöttek, hogy KGB-tiszt. Az elfogott híradóforgalom alapján az érkezése óta átlagosan minden másnap követték: a szovjet követségi dolgozók között nem akadt senki, akivel ennyit foglalkoztak volna. Moszkva nem akart diplomáciai kellemetlenségeket, ezért a Koppenhágában töltött utolsó hónapjai alatt a Dániáról szóló KGB-kézikönyvhöz gyűjtött anyagokat.

Gorgyijevszkij pályája és lelkiismerete is válaszúthoz érkezett. Izzott benne a csehszlovákiai események miatti harag, de még nem állt össze döntésközeli állapotba. Fel sem merült benne, hogy kilép a KGB-ből – ez valószínűleg lehetetlen is lett volna –, de azon eltöprengett, hogyan lehetséges az illegális hírszerzők kezelése helyett csatlakozni Ljubimovhoz a politikai hírszerzési osztályon. Úgy tűnt, ez a munka érdekesebb és kevésbé becstelen.

Szakmai és magánéleti téren is mocsáron gázolt át éppen: elvégezte a konzuli feladatait, civakodott Jelenával, titokban ellenérzéseket táplált a kommunizmussal szemben, és teleszívta magát a nyugati kultúrával. Egy német diplomata otthonában tartott fogadáson beszélgetésbe elegyedett egy fiatal dánnal, aki kivételesen barátságos és nyilvánvalóan erősen részeg volt. Láthatóan igen jártas volt a klasszikus zenében. Azt javasolta, menjenek át egy bárba. Gorgyijevszkij udvariasan elutasította, mondván, haza kell mennie.

A fiatalember a dán elhárítás embere volt. A beszélgetés a játszma nyitólépése volt homoszexuális becsapdázásában. Oleg homoszexuális pornográfia iránti érdeklődése nyomán a dánok a kémkedés egyik legrégibb, legmocskosabb és leghatékonyabb módszeréhez nyúltak, és megpróbálták lépre csalni. A PET számára soha nem volt egyértelmű, miért nem működött a dolog. Vajon a magasan képzett KGB-tiszt észrevette az elcsábítására tett kísérletet? Vagy egyszerűen nem volt ínyére való a felkínált csalétek. A valódi magyarázat sokkal egyszerűbb volt: Gorgyijevszkij nem volt meleg. Észre sem vette, hogy megpróbálták leszólítani.

A regények világán kívül a kémkedés ritkán működik terv szerint. A prágai tavasz nyomán Gorgyijevszkij rejtett üzenetet küldött a nyugati titkosszolgálatoknak, amit senki nem vett észre. A dán elhárítás megpróbálta téves előfeltevés alapján csapdába csalni, és jócskán mellélőttek. Mind a két oldal megtette a kezdő lépéseket, és egyiknek sem sikerült kapcsolatot teremtenie. Most pedig Gorgyijevszkij hazafelé tartott.

A Szovjetunió, ahová 1970 januárjában visszatért, még annál is elnyomóbb és nyomorúságosabb volt, mint amit három évvel korábban maga mögött hagyott. A Brezsnyev-korszak kommunizmusa valósággal kiszipolyozott minden színt és képzelőerőt a világból. Gorgyijevszkij viszolygott saját szülőföldjétől. „Minden elképesztően kopottnak tűnt.” A sorállások, a mindenbe beleivódott mocsok, a fullasztó bürokrácia, félelem és korrupció sötét kontrasztban állt a ragyogó és bővelkedő világgal, amit maga mögött hagyott Dániában. Mindenütt ott volt a propaganda, a hivatalnokok egyik fele szolgalelkű, a másik fele goromba volt, mindenki kémkedett mindenki után – a város főtt káposztától és eldugult csatornáktól bűzlött. Semmi nem működött rendesen. Senki nem mosolygott. Azonnali gyanakvást szült még a legártatlanabb érintkezés is a külföldiekkel. Ám a zene volt az, ami igazán emésztette Oleg lelkét, a minden utcasarkon hangosbeszélőkből bömbölő, kommunista minták szerint megírt hazafias zagyvaság, a Sztálin által kitalált mézesmázos, harsogó, elkerülhetetlen hangzás. Úgy érezte, hogy nap mint nap a – saját kifejezésével – „totalitárius kakofónia” ostroma alatt áll.

Visszaküldték az S Csoportfőnökségre, míg Jelena a KGB Tizenkettedik Osztályán, a külföldi diplomaták bepoloskázásáért és lehallgatásáért felelős csoportban kapott munkát. A skandináv követségekkel és diplomatákkal foglalkozó csoportba vezényelték, és hadnagyi rendfokozatot kapott. A házasság mostanra alig volt több „munkakapcsolatnál”, noha a munkájukról soha nem beszélgettek, és egyáltalán nem sok mindenről esett közöttük szó a Kelet-Moszkvában található kopár lakásban, amelyen osztoztak.

Oleg szavaival élve, a következő két év „átmeneti, jelentőség nélküli időszak” volt. Noha előléptették és a fizetése is nőtt, a munkája nem sokban különbözött attól, amit három évvel korábban otthagyott: illegális hírszerzőknek készített személyazonosságokat. Jelentkezett angolt tanulni abban a reményben, hogy ezzel talán kijuthat Amerikába, Nagy-Britanniába vagy a Brit Nemzetközösség valamelyik országába, de közölték vele, hogy semmi értelme tanulnia, mert a dánok láthatóan azonosították KGB-tisztként, így aligha valószínű, hogy kiküldik még nyugati országba. Felmerült lehetőségként Marokkó. Nekilátott franciául tanulni, bár nem valami nagy lelkesedéssel. Moszkva szürke egyformaságába süppedve Gorgyijevszkij súlyos kultúrafüggőségi elvonás tüneteitől szenvedett. Nyugtalan volt, neheztelt, egyre magányosabbnak és letörtebbnek érezte magát.