Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. Fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Kristin M. Furrier

Társalkodónő I – II.

Emma Watton története

Kristin M. Furrier: A társalkodónő I-II.

Emma Watton története

©Szücs Krisztina 2024

Szerkesztés/korrektúra: Virágh Máté

Borítóterv: Szabó Borka

Illusztrációk: Ashley Home

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/k.m.furrier/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2024.

epub ISBN: 9786156624796

mobi ISBN: 9786156624802

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Társalkodónő I.

Azt mondják, az ember elégedetlenségre kárhoztatott. Én sosem hittem ebben, ám életem eseményei megváltoztatták a hitemet. A változás akkora széllel érkezett, amelyet nem tudott felfogni egyetlen vitorla sem. Okuljatok hát hibáimból, és tanuljatok más kárán, mert ha a szívetek elégedett, sokkal könnyebb lesz az életetek. Hosszú éjjeleken át írtam ezen sorokat azért, hogy ti, akik olvassátok az életem útját, meglássátok magatokban is a hibát.

Mert a szem mindent lát, csak magát nem.

Emma Watton Evans, 1917.

1. fejezet

1881. augusztus 18. Anglia, Wales

Az égre tekintve szinte látni lehetett, hogy ez az utolsó eszményi nyári este az esztendőben. Már nem tűnt fülledtnek a levegő, de még méltó volt saját évszakához ez a fűszerillatú, bársonyos naplemente. Lassan ereszkedett a Nap a horizont alá, minél lejjebb ért, annál hűvösebb szellő támadt. A tenger közelségét a hirtelen életre kelt, csípős szél határozottan jelezte. Felkapott és magával ragadott mindent, amit csak elbírt, majd belekapaszkodott a fák lombkoronájába, és végigfutott a legelők pázsitján, földre kényszerítve minden egyes szálat.

Némán ültem a fűben, és kitartóan szemléltem a napsugarakat, amint utolsó, élettelen fényeikkel lebuktak a domb mögé. Gyönyörű, bár ismerős látvány volt ez számomra, hiszen rengeteg naplementét néztem már végig ezen a réten. Lassan felálltam, vállamra igazítottam kötött kendőmet, és elindultam a térdig érő fűben. Vörösesbarna hajam hosszú, vastag tincsekben hullott a hátamra, pont úgy, ahogy minden egyes nap viseltem. Amikor esténként kikeféltem, éreztem, hogy a derekamig ér. Szerettem, ahogy egy-egy fuvallat belekapott, hosszan lobogtatta és a vállamhoz csapta. Nem szívesen kötöttem össze, szívesebben hordtam így, kiengedve, szabadon, amiképpen teremtetett. Ahogy lépkedtem, bár a pázsitot figyeltem, mégsem tudtam levenni tekintetemet a kopott szoknyám szegélyéről. Csak bámultam, azon tépelődve, hogy vajon mások is látják-e, mennyire szegényes az öltözékem. Hiába tettem meg mindent azért, hogy leplezzem szerény anyagi helyzetemet, hiába varrtam meg vég nélkül, újra és újra, ha elszakadt, folyvást befoltoztam rajta a feslést. A keskeny díszítőcsíkot annyiszor bontottam le az aljáról és varrtam újat helyette, hogy szétfoszlott alatta a vászon. Mégis, azt hiszem, meglehetősen keveset segített az összképen. Az a tény, hogy az elmúlt egy évben más ruha híján szinte csak ezt hordhattam, tagadhatatlanul látszott az olcsó anyagon. Ám nem volt mit tenni, hiszen ezen kívül csupán a vasárnapi ruhám volt, semmi más.

Megálltam, és még utoljára ezen az estén lenéztem a domb túloldalára. Ábrándozó, ugyanakkor bágyadt tekintettel figyeltem a völgyben álló, hatalmas kúriát. Evansék udvarháza volt az, melyet már nagyon is jól ismertem, annyit bámultam, és annyit töprengtem rajta. Sok estémet töltöttem azzal, hogy innen figyeltem a patinás épületet, elképzelve, milyen lehet benne élni. Fehér falai úgy emelkedtek a magasba, mint valami kastély tornyai. Még innen is monumentálisnak hatott az óriási, öreg fák és tuják méltóságteljes gyűrűjében. Mindezek ellenére mégis az épület maga volt a fő látványosság.

Ilyenkor nem létezett semmi más számomra, csak a gondolataim, a vágyaim, mert ezek boldogabbá tették napjaimat, ugyanakkor kicsit önzőek voltak, és talán még szégyellni valóak is. Sokszor ábrándoztam arról, hogy én élek az Evans-házban, és nem Agnes Evans, aki mit sem sejthetett ezen lopott perceimről. Agnes Evansék egyetlen leánya volt, hozzá jártam nap mint nap, hogy szórakoztassam őt unalmas óráiban. Én vagyok ugyanis Agnes társalkodónője.

Két esztendeje már, hogy Lord Robert Evans egy nap az eső ellenére átsétált a dombon, az ajtónkban megállva lerázta fekete kalapjáról a vizet, majd határozott mozdulattal bekopogott az otthonunkba. Az ablak mélyedésében ülve jól láttam mozdulatait. Anyám szívélyesen fogadta, apám valamelyest tartózkodóbban viselkedett, mikor a magas férfi – fejét behúzva, nehogy beleverje az alacsony ajtófélfába – belépett szerény nappalinkba. Enyhe túlzás nappalinak nevezni azt a helyiséget, ahol egy kandalló és néhány öreg szék álldogált a kedves vagy kedvetlen látogatók számára.

Lord Evans, bár anyám próbálta rábeszélni, mégsem foglalt helyet. A kandalló mellé állt, rátekintett, és miután nyugtázta magában, hogy a párkány mégsem oly koszos, mint hitte, támaszt keresett rajta a könyökének. Felemelt fejjel körülnézett, majd unott, ám határozott hanglejtéssel belekezdett mondanivalójába:

– Kedves Lady és Lord Watton! E hirtelen jött látogatásomnak igen komoly oka van: feleségem állandó unszolása. De nem is untatnám önöket az én kedvesem hóbortjaival, a lényegre térek. Mint tudják, egyetlen leányom, Agnes majdnem egyidős az önök lányával. Evans asszony és jómagam is igen hálásak lennénk, ha gyermekük átjárhatna hozzánk, és társalkodónőként szórakoztatná kedves gyermekünket unalmas óráiban. Ahogyan ez fiatal hölgyeknél szokás, mint ahogyan önök is bizonyosan értesültek ilyesmiről – itt abbahagyta, és feszülten várta a választ.

Apám ránézett, az ablakhoz sétált, és tekintete messzire révedt. Nem tudom igazán, mi járhatott a fejében, de hirtelen megszólalt:

– És ugyan melyik lányomról beszél, jó uram? Mert bár a mondandója kecsegtető, nem nagyon tűnik ki, hogy mely gyermekemre gondol.

Lord Evans gyorsan lehúzta könyökét a kandallópárkányról, látszott rajta, hogy meglepte a kérdés. Valószínűleg fogalma sem volt arról, hogy apámnak és anyámnak három leánya van. Ekkor vált Lord Evans ellenszenvessé a számomra. Sosem állhattam a nagyképűséget. Mivel Lord Evans még a nevemet sem tudta, zavarában rám meredt, majd karját kitárva felém mutatott:

– Természetesen őrá gondoltunk! Ha jól saccolom, olyan tizenöt-tizenhat éves lehet. Pont, mint az én Agnesem – mondta határozottan, mintha még ő akarná jó apámat zavarba hozni.

– Tizenhét lesz hamarosan – közölte apám látszólag közönyösen.

– Nos, remek! Akkor hát megegyezhetünk? – kérdezte gőgösen a lord, ügyet sem vetve apám szavaira.

Némi kínos csend után megérkezett apám részéről a helyeslő válasz.

Ezen a délutánon eldöntetett hát, hogy Agnes Evans társalkodónője leszek. A következő hét elejére beszélték meg, hogy kezdhetek. Még ma is bennem él annak az éjszakának az emléke.

Le sem tudtam hunyni a szemem. Semmi másra nem voltam képes gondolni, csak hogy végre elhagyhatom ezt a házat, mely eddigi életem nagy részét jelentette. Még ha csak rövid időre távozom is, és persze esténként hazajövök majd, remény fakadt a lelkemben, remény valami jobb, valami izgalmasabb iránt mindannál, amit eddig megtapasztalhattam. Szerettem anyámat és apámat, nem is beszélve Louise-ról, aki úgy csüngött rajtam, mintha szülőanyja volnék. Na és persze Anne-t is, a mindig szigorú és tökéletes Anne-t, akivel sosem voltunk képesek megérteni egymást. Személyisége teljesen ellentétes volt az enyémmel, szinte a születése óta. Míg én a mai napig immár majdnem tizenkilenc évesen sem tudom elfogadni sorsom szegényes voltát, addig ő sosem áltatta magát. Sokszor magamba roskadva ültem a kert végében mosásnapokon, mikor a lúgos víz már vörösre marta gyenge bőröm, s közben figyeltem minden mozdulatát. Mintha semmi gondot nem jelentett volna számára elfogadni, hogy egész álló nap a dézsákban sulykolja a ruhákat. Inge ujját feltűrve hajolt a víz fölé, és közben láthattam elégedett arcát. Élvezte. Egyszerűen élvezte, bármily alantas is volt ez a munka számunkra. Míg ő azért imádkozott, hogy mosásnapokon ragyogó napsütés legyen, és ne kelljen a házban szárítani napokig a mindenhol lógó ruhát, addig én azon rimánkodtam, hogy inkább essen az eső, szakadjon le az ég, csak ne kelljen az udvaron, szomszédaink szeme láttára végeznem a munkát. Néha talán még irigyeltem is azért, hogy ő ennyire elfogadó tud lenni. Hiszem, hogy boldog volt, míg belőlem hiányzott az ehhez szükséges alázat. A házimunka nagy részét magára vállalta anyánk helyett, és még csak nem is hagyta el panasz az ajkát. Tizenhat évével beletörődött sorsába, de ami igazán kihozott béketűrésemből, hogy még csak nem is bánta. Sosem felejtem el, milyen megvető pillantásokat vetett rám fekete szemével, mikor az agyonázott kezemmel inkább leültem a kerti padra pihenni.

Ezzel szemben Louise, a drága kis angyal, a vidám természetével annyira szerethető volt, hogy talán egész családomból ő állt hozzám a legközelebb. Hatéves voltam, mikor megszületett, tisztán emlékszem a mai napig mindenre. Anyánk majdnem belehalt a szülésbe, a bábaasszony azt mondta, hihetetlen szerencséjük volt, hogy mind a ketten túlélték. Anyámban azonban örökre tüske maradt legkisebb lánya iránt. Akárhányszor ránézett, a halál oly közeli élménye idéződött fel benne, mintha maga Louise jelentené neki az elmúlást. Olyan falat húzott ez kettőjük közé, mely sosem fog átszakadni, bármi történjék is. Pedig nála édesebb gyermeket egyetlen család sem kívánhatott volna. Jólelkű, szerető kis jószág, kinek csupán jóindulat fért a szívébe. Kedves volt nekem hallgatni gyermeteg fecsegését, még ha néha semmi értelme sem volt mondanivalójának. Csacsogott a fülembe, és követett hűséges kis tekintetével. Fiatal kora miatt ő még csak egyszerűbb feladatokat kapott a házban, vagy a ház körül. Általában ő segédkezett a gyümölcsök, zöldségek gondozásában, szüretelésében, télire való elrakásában. Látom magam előtt, ahogy alig tizenhárom évesen a hatalmas körtékkel megrakott kosarat cipeli anyánk nyomában, és megfeszített hátán jobbra-balra himbálózik hosszú hajfonata.

Sosem fogom megérteni, apánk miért nem ismerte be, hogy gazdasága megbukott, és segítségre lett szükségünk. Ahogy teltek az évek, egyre inkább elszegényedtünk, mind gyakrabban kellett nélkülöznünk. A nemesi cím vagyon nélkül mit sem ért. Talán még megalázóbb volt lecsúszott nemesnek lenni, mintha egyszerűen csak paraszti sorba születtem volna. Tudtam, hogy apám lealacsonyítónak érezné, ha öccse segítené ki anyagilag, de az is ugyanolyan megalázó volt, hogy feleségét és leányait cselédmunkára fogta. Anyám még néha célzott a gazdag rokonainkra, hogy netán lehetne látogatóba menni, vagy legalább minket elküldeni, de mivel apám nem reagált ezen törekvéseire, kérései egy idő után elhaltak.

Ahelyett, hogy bálokba járnánk, ahol esélyünk lenne tisztességes jövedelemmel rendelkező férjet találni, a saját életünk rabjai lettünk. Ezért is töltött el reménnyel az, hogy Evansék házába szegődhetek: úgy gondoltam, náluk több jut majd nekem abból, amit fiatal hölgyek megérdemelnek, de legalább megkapom azt, ami az ő köreikben szokás.

Hát ilyen gondolatok mellett kezdtem új életembe. Bár megfelelő bért kaptam munkámért, és mindig nagyon kedvesek voltak velem, sokszor csak irigységet éreztem. Nem szíveltem Evanséket, de persze ezt sosem ismertem volna be senki előtt. Néha talán még magam előtt sem.

Ahogy álltam a mezőn, fejemet a szél felé tartottam, és csukott szemmel élveztem a hűvös szellőt az arcomon, majd akkora levegőt vettem, hogy a tüdőm teljesen megtelt a vadvirágok édes illatával. Gondolataim ismét messze jártak. Anyám szerint túl sokat álmodozom, ami nem válik hasznomra, ám én ezektől az álmoktól vagyok boldogabb. Mit boldogabb! Ezek a percek éltetnek.

Hajamba belekapott a szél, ami hirtelen kizökkentett az ábrándozásból. Kinyitottam a szemem, és újra az Evans-házat figyeltem. Szám önkéntelenül is mosolyra húzódott. Futásnak eredtem, le a dombról, egyenesen a kocsiút irányába. Gondolataim már visszatértek a valóságba, ahol, jól tudtam, ha sötétedés után érek haza, édesanyám haragjával kell szembenéznem.

Levegőért kapkodtam, ahogyan a domb aljától átrohantam a házunkhoz vezető ösvényen. Mellkasom majd’ szétvetette szoros fűzőmet, úgyhogy lassítottam. A rét virágai csak úgy csapdosták a szoknyám alját, ahogy szaladtam közöttük. Tudtam, mekkora munka lesz kézzel kisúrolni a rengeteg rátapadt, sárga virágport, de nem érdekelt. Már láttam is az otthonunkat, ami a kis erdő szélén bújt meg a fák között. A kémény fekete füstöt eregetve jelezte, hogy már készül a vacsora, ami szinte mindig ugyanaz volt: meleg, ám elég híg leves, meg mellé barna kenyér. Ez pedig csak frissen, a kenyérsütés napján számított étvágygerjesztőnek. Akkor finom, foszlós belsejű, ropogós héjú cipót mártogathattam a nem túl ízletes levesbe, ami boldogsággal töltött el, az már persze kevésbé, amikor a maradék, száraz kenyeret kellett elfogyasztani. Ha szerencsénk volt, húsleves került az asztalra, jó sok zöldséggel. Ám a szűkebb napokon egyszerű rántott leves jutott csak a tányérokba. De ekkor is a mennyiség volt a lényeges, nem pedig az íz.

Otthonunkhoz érve hátranéztem, ám már nem láttam az Evans-birtokot. Ekkor visszafordultam, és a saját házukra bámultam. Takaros vidéki épület volt, olyan kedves konyhakerttel, amelyről minden átlagos háziasszony álmodozik itt, Bangorban. Talán még nemesi kúriának is megfelelt volna, ha belül is rendben tudtuk volna tartani. Én azonban sosem ilyenre vágytam. A kapura futórózsa nőtt, ami hívogatóan ontotta illatát, de én csak egy öreg, rozoga kerítést érzékeltem magam előtt. Jelentéktelen házat láttam, megszokott virágokkal, olyanokkal, amik minden walesi otthon előtt megtalálhatóak. Semmivel sem volt különb, mint bármely másik vidéki ház Angliában. A bejáratnál szinte állandóan virágzó, öreg lonc futott végig a falon. Hiába néztem, semmi hasonlóságot nem tudtam felfedezni a Watton- és az Evans-ház között, azon kívül, hogy mindkettő fehér. Nem is áltattam magam tovább, megragadtam az öreg kertkaput, majd enyhén meglöktem, így az fájdalmasan nyikorogva engedett utamra egészen a házig.

Ahogy beléptem, gyorsan levettem a kendőmet, és felakasztottam az ajtó mögötti szegre. Gyorsan végigsimítottam a hajamon, hátha javít valamit a futástól zilált külsőmön, és szinte egyetlen lépéssel bent termettem a konyhában. Anyám és apám, valamint húgaim, Anne és Louise már az asztalnál ültek, és lehajtott fejjel, kezüket összekulcsolva imádkoztak. Lépteimet hallva Louise felnézett és rám mosolygott, ám Anne megrúgta az asztal alatt, így gyorsan visszahajtotta fejét.

– Jó estét! – köszöntem halkan, beljebb lépve, majd, mint egy macska, nesztelenül helyet foglaltam egész eddig üresen álló székemen. Ekkor mindenki felemelte a fejét, és megrovóan meredtek rám. Éreztem, hogy az arcom tűzben ég.

– Megint késtél, Emma Watton! Hol jártál már megint, te leány? Hányszor kell elismételnem, hogy a vacsora hétkor tálalva van?! – förmedt rám édesanyám nyúzott tekintettel.

– Elnézést, anyám, csak túl messzire sétáltam, és nem indultam vissza időben. Nem fordul elő többet.

– Akkor együnk! – szólalt meg méltóságteljesen apám, aki nem akart erre a beszélgetésre több időt fecsérelni, egyszerűen csak szerette volna elfogyasztani az aznapi vacsoráját. Anyám egy pillanatig sem ellenkezett, inkább felállt, hogy kimerje a levest a tányérokba: először apánkéba, majd a mieinkbe, végül a sajátjába. Mindig magát hagyta utoljára. Bár a szidást nem sajnálta tőlünk, mindent megtett értünk, ami csak tőle tellett.

– De az imáról ne feledkezz meg, Emma! A késés nem mentség arra, hogy kihagyd akár egyszer is – bámult rám szemrehányóan.

Szó nélkül lehajtottam a fejem, és csendesen elhadartam az imádságot. Húgaim kuncogva figyeltek, majd apánk szúrós pillantást vetett rájuk, mire ők olyan gyorsan megragadták a tányérjuk mellett fekvő kanalakat, hogy mire felocsúdtam, már végeztek is az egész tál étellel.

Vacsora után mindenki szétszéledt a házban, készülve az esti lefekvéshez. Jómagam is behúzódtam emeleti szobánkba, amelyen osztoznom kellett testvéreimmel. Mennyire vágytam egy saját szobára! Akár csak egy aprócska zugra, ahol nyugodtan elmerülhetnék a gondolataimban, vagy csak olvasnék, ahogy Agnes is szokott. De ez csak álom, a házunkban három jelentéktelen méretű hálószoba volt összesen: az egyik szüleinké, a másikban én laktam húgaimmal, a harmadik pedig a sosem érkező rokonoknak volt fenntartva. Maradt hát nekem a rét, az erdő és a domboldal az ábrándozáshoz, ha pedig a zord idő onnan is elűzött, hát elbújtam a képzeletem egyik szegletébe.

Meggyújtottam az ablakba készített gyertyákat, miközben testvérhúgaim az ágyamra ugrottak, és kíváncsian kérdezősködni kezdtek:

– Merre jártál, Emma?

– Semerre – böktem oda félvállról.

– Mi az, hogy semerre? Olyan nincs is – sértődött meg Anne.

– Pedig jobb, ha elhiszed, hogy van. Mert én ott jártam – vágtam vissza. – Semmi közötök hozzá, menjetek inkább aludni! Reggel korán kell kelnünk. Ki akarom pihenni magam, hogy holnap friss legyek az Evans-házban. Na, hess innen! – csaptam közéjük öreg párnámmal.

A két lány viszont nem mozdult. Ismertek, tudták, hogy néha nehéz velem szót érteni. Mintha folyvást haragudnék, olyan voltam. Csendben figyeltek, mikor a szemükbe néztem, és vágyakozó pillantásaik láttán megsajnáltam őket.

– A dombon néztem a naplementét – vallottam színt megenyhülve. – Nem vettem észre, hogy már vacsoraidő van. Ennyi történt. Remélem, most már elégedettek vagytok a válasszal. Na, sipirc az ágyatokba, szeretnék lefeküdni aludni.

Ekkor végre átmásztak saját fekhelyeikre, és békén hagytak reggelig.

2. fejezet

Reggel már világosság szűrődött az apró ablakunkon át a szobába, és már csak félálomban voltam, amikor meghallottam anyám közeledő lépteit az emeletre vezető lépcsőn. Az öreg lépcsőfokok fájdalmasan nyikorogtak a súlya alatt, ahogy jött felébreszteni minket. Jól ismertem ezt a hangot, mert mindennap, mikor mennem kellett Evansékhez, ez a csikorgás ébresztett álmaimból, melyek néha oly édesnek tűntek.

Mozgása sokkal öregesebbé tette anyámat, mint ahány éves volt valójában. Haja valaha szőkésvörös színben játszott, és enyhén hullámos volt. Emlékszem, mindig csinos kontyban hordta. De mára belefáradt a tökéletes külső megalkotásába az egyszerű házimunkához, úgyhogy mostanában már csak hátrakötötte összetűzött fürtjeit egy kendővel. Gyönyörű hajából sajnos így csak az elöl megőszült tincsek látszottak, ami cseppet sem vált előnyére. Tartása meghajlott, mint egy mosónőé, egykor csodaszép alakja felett elszálltak az évek.

Édesanyám benyitott a szobánkba, és erélyesen szólt:

– Lányok, reggel van, ki az ágyból! Emma, ébredj, mert elkésel Agnes kisasszonytól! Mindig rád várnak, te lusta lány… Hallottátok? Nem jövök fel még egyszer, az bizonyos! – mocorgásunkat hallva anyánk nyugtázta, hogy mindahányan felébredtünk, visszaindult hát a konyhába.

Még mindig álomittasan bámultam a plafont, húgaim beszélgetését hallgatva.

– Ma dzsemet főzünk a mamával, mert hátul, a kert végében beérett a szeder. Mit csinálsz, Louise?

– Tiszta kötényt keresek, mert ezt már nem vehetem fel. Nézd, milyen piszkos!

– Ugyan már! Úgyis összekened a szederrel. Ma még jó lesz a tegnapi, kár kettőt összepiszkolni. Aztán meg nem győzzük a mosást. Így is le vagyunk maradva a házimunkával – hallottam Anne érvelését.

Ekkor felültem az ágyamban. Ránéztem a ruhámra, ami a mellettem levő széken feküdt, és láttam, hogy tiszta poros és szürke az alja. Felkeltem, és az ágyam végénél álló faládából előszedtem egy másik öltözetet. Húgom értetlen hangja riasztott fel gondolataimból.

– Miért veszed fel a vasárnapi ruhád, Emma? Össze fogod piszkolni, és akkor miben jelensz meg vasárnap a templomban?

– A templomban, Anne? – kérdeztem indulatosan. Bosszantott, hogy a mi családunk egyetlen programja egész héten a vasárnapi istentisztelet. Hívő vagyok én testemben és lelkemben egyaránt, de emiatt most koszos ruhát vegyek magamra?! – Nem mindegy, milyen öltözékben imádkozom?

– Emma, nem vagyok hajlandó végighallgatni ilyen gyalázatos beszédet! Tégy, amit akarsz, én figyelmeztettelek! – fortyant fel Anne, azzal elfordult.

– Anne, nem mehetek koszosan az Evans-házba. Mégis, hogy venné ki magát? Azért beszélsz velem így, mert el sem tudod képzelni, ők hogyan élnek. Ha látnád, magad is megértenéd, mennyire buta dolgot vársz el most tőlem. Kérlek, kimosnád ma a ruhámat? – mutattam felé a hétköznapi öltözetemet esdeklően, a tekintete azonban előbb válaszolt, mint a szavai.

– Ma? Ma bizonyosan nem. Nem tudok mosóvizet forralni, miközben lekvárt főzünk be. Ezt te is beláthatod. Majd holnap a többi ruhával együtt kimosom. Akkor lesz mosásnap, pont az előbb említettem.

– Jól van, akkor holnap! Csak csináld meg! Ti vagytok a felelősek a mosásért, nekem dolgozni kell mennem. Agnes már biztosan vár. Mindig olyan korán felkel. Komolyan nem értem, miért, hiszen alhatna minden egyes nap, amíg csak kedve tartja.

– Talán Agnes kisasszony! – szólt rám Anne megrovóan.

Nem reagáltam a kioktatására, de olyan szúrósan néztem rá, amennyire csak tellett tőlem. Fogtam a hajkefémet, és rendbe tettem a hajamat. Majd felálltam, megfogtam a koszos ruhámat, és odaraktam a húgom székére.

– Kérlek… Agnes vár. Azaz Agnes kisasszony – ismételtem, azzal kimentem a szobából. Hallottam, ahogy Anne feláll az ágyáról, a kopott, öreg rugók élesen nyikorogtak. Szavai is elértek még hozzám.

– Majd holnap, Emma. Megmondtam: holnap…

Tovább nem foglalkoztam vele, beléptem a konyhába, hogy gyorsan magamhoz vegyek némi ennivalót, mielőtt útnak indulnék. Anyám a tűzhely mellett forgolódott, apró termetével, vékony testalkatával olyan volt, mintha csak árnyék lenne. Épp tejet melegített, mikor meghallotta a lépteimet. Tejet mert egy csészébe, és elém tette az asztalra.

– Remélem, ma hamarabb hazaérsz! Tegnap nagyon elmaradtál. Tudod, hogy sötétben nem ajánlatos itt az erdőben sétálgatni, bármennyire is közel van a házhoz. Kérlek, Emma, ne mutass rossz példát a húgaidnak! Így is alig bírok velük egyedül. Többet szájalnak mostanság, mint a vásári kofák. Blake asszonyság egyre ritkábban tud jönni segíteni, ezért szinte minden házimunka rám marad. Sok ez most, de apádnak nem panaszkodhatom, mert csak kihozza a sodrából. Az meg egyikünknek sem hiányozna. Hidd el, lányom!

– Mama, miért nem keresünk valakit Mrs. Blake helyett? Lassan úgysem tud már jönni, a segítség pedig kell. Anyámnak is pihennie kéne. Miért nem beszél végre apánkkal? Nem bírom nézni, ahogy állandóan csak dolgozik!

Édesanyám nem válaszolt, mint aki nem is hallja kérdésemet. Csak fél szemmel rám pillantott, majd szelte tovább a friss kenyeret, melynek ropogós héja hangosan hullott az asztalra. Illatától összefutott a nyál a számban, nagyot nyeltem az éhségtől.

– Nem meri, anyám? – folytattam. – Ha nem meri megkérdezni apánkat, majd én megkérdezem. Igazán! Isten bizony, válaszra bírom, csak adjon rá engedélyt!

– Nem, Emma, erről szó sem lehet! Figyelmeztetlek, lányom, ne merészeld! Apátok mindent megtesz, hogy eltartsa a családunkat. Mindent, Emma, érted? Nem követelőzhetünk. Rossz évünk volt, és ennyi. De idén bizonyára jobb lesz. A termés hoz némi bevételt. Adná végre Isten – suttogta a levegőbe könyörgését, közben az asztalra támaszkodott, nekem háttal, hogy véletlenül se láthassam az arcát.

– Tudom, hogy milyen évünk volt. Az összes birka elpusztult abban a szerencsétlen járványban, de ez még nem ok arra, hogy édesanyám túlhajszolja magát. Nem hagyom! Én nem tudok segíteni, mert Agneshez járok szinte mindennap. De anyám, szüksége van segítségre, ezt maga sem tagadhatja!

Azzal felugrottam, kivettem egy szelet kenyeret a kosárból, és kiviharzottam a konyhából. Ő már csak azt hallotta, ahogy becsapódik mögöttem az öreg bejárati ajtó.

Magamra terítettem sebtében felkapott kendőmet, és elindultam az Evans-ház felé. Miközben beleharaptam a puha barna kenyérbélbe, anyám szavai jártak még a gondolataimban. Nem óhajtottam tovább vitázni vele, egyszerűen tudtam, hogy nekem van igazam, és beszélnem kell apánkkal. Ha ő ennyire vak, hogy nem érzékel semmit abból, ami a saját házában történik, akkor én leszek az, aki felnyitja a szemét. Meddig akar még gyötörni minket? Ha ő nem tesz semmit, hát majd én. De először is dolgozni megyek.

A reggel hűvös volt, de csöppet sem bántam, legalább lehűtötte a kedélyemet. Sietősen, nagy léptekkel haladtam a hatalmas udvarház irányába, dühtől felhevült arcomat kicsit megnyugtatta a belecsapó, hideg szél. Nyugatról olyan hatalmas, szürke felhők érkeztek, hogy jobb volt minél előbb fedél alá kerülni. Az út utolsó harmadában szaladni kezdtem hát, már az orromban éreztem az eső illatát. Szinte alig értem az ajtóhoz, egyből nyílt is, és mielőtt megragadhattam volna a kopogtatót, a mindig mosolygós Rose már terelt is befelé. Minden reggel ő nyitott ajtót, ez volt az egyik feladata. Négy szobalány, egy szakácsnő és két kertész tartozott Evansék háztartásához. A szőke Rose a húszas éveiben járt, akinek kedvessége mindig bearanyozta a napomat. A legtöbb munkát a szalonban és a szobákban ő végezte. A szolgálók között is mindenkinek megvolt a maga hatásköre. A konyhában ketten segítettek, a házon kívüli teendőket a harmadik szobalány intézte.

– Watton kisasszony, isten hozta! Asszonyom és Agnes kisasszony a könyvtárban várja önt. Szeretné, hogy odavezessem? – kérdezte illedelmesen, mint minden egyes nap.

– Nem, Rose, megyek egyedül – feleltem, rá sem nézve a lányra, mert gondolataim még mindig az otthoni nehézségek körül időztek.

Levettem a kendőmet, karomra terítettem, és átsétáltam az épület bal szárnyában levő könyvtárhoz. Az ajtót nyitva találtam. Agnes háttal ült nekem, és olvasott. Barna haját loknikba fésülve, egybekötve viselte. Szemben vele édesanyja, Lady Carol Evans foglalt helyet, és épp valamilyen kézimunkával foglalatoskodott. Még eközben is kecsesen, egyenes tartással ült a nagy bársonyszékben. Azon töprengtem, milyen méltóságteljes ez az asszony, pedig nem áldotta meg őt a természet szebb arccal, mint az édesanyánkat. Kicsit magasabb volt, és testesebb is, de rejtőzött benne valami, amit csak az Evans-házban láttam, otthon sosem. Nem tudtam megfogalmazni, mi is ez. Valami kimondhatatlan érzés, ami szinte a levegőben lebegett.

Lépteim hallatán Evans asszony felnézett a kézimunkából, és megpillantott.

– Emma, drágám, hát itt van? – tette le varrását. – Már nagyon várta az én Agnesem. Jöjjön, kérem, foglaljon helyet mellettünk! Édesanyja jól van? Hát az édesapja? – érkezett közben az udvariassági kérdések sora, amelyet sosem hagyott ki.

– Igen, asszonyom, köszönöm, jól. Édesanyám kissé fáradtabb a szokásosnál, de semmi egyéb. Apám is megfelelő egészségnek örvend.

– Igen, azt elhiszem, hogy fáradt. Nem lehet könnyű három lánnyal. Ki ne lenne kimerült ennyi gyermek mellett? – nézett rám értetlenül.

– Cseppet sem hiszem, hogy az fárasztaná, hogy hárman vagyunk – hárítottam el a felvetést. – Tudja, Lady Evans, a bejárónőnk, Blake asszony nagyon beteges, és egyre ritkábban tud jönni, így nagyon sok házimunka marad anyámra. Túl sok is, véleményem szerint.

– Ó, értem. Nem is tudom… – gondolkodott hangosan, de nem folytatta.

– Jó reggelt, Emma – szakította félbe édesanyját Agnes. – Örülök, hogy megjöttél. Már egy órája várlak. Épp kezdtem aggódni, hogy ma nem tudsz átjönni – tette le közben könyvét. – Nem is tudom, mit csináltam volna egész nap egyedül, annyira unatkozom most is. Láttad, micsoda felhők jönnek? Ezek szerint a mai séta nem lehetséges. Pedig annyira vágytam rá, hogy kimozdulhassak innen!

Jól láthatóan a kandalló feletti órára néztem. Az impozáns óra mutatója éppen csak elhagyta a nyolcat.

– Alig múlt nyolc óra – jegyeztem meg kissé szemrehányóan.

– Tudom – érkezett a rövid, de mindent kifejező válasz. Ennek az egyetlen szónak a hangsúlyából megértettem, hogy itt nem lehet vitatkozni, tudnom kell, hol a helyem. Kihúztam hát egy széket, és kényelembe helyeztem magam Agnes mellett.

– Mivel szeretnél ma foglalatoskodni? Igazad van, az idő nem alkalmas sétára, valami mást kell kitalálnunk – vetettem fel, miközben Agnes kinézett a hatalmas ablakon. A zöld táj hívogatóan terült el odakinn, de a sötét felhők már a ház felett gyülekeztek.

– Egyelőre, kérlek, olvass fel nekem, mégpedig ott, az ablak előtt. Ha már ki nem mehetünk, legalább hadd lássam a természetet! Olyan magával ragadó tud lenni még ilyen időben is – ezzel felemelte az ölében nyugvó kötetet, kinyitotta a könyvjelzőnél, és felém nyújtotta. Az ablakra néztem, majd a könyvért nyúltam lassan, bár semmi kedvem nem volt felolvasni. Azonban tisztában voltam vele, hogy ebben a házban számomra a „nem” szó nem létezik. Itt én csak egy bútordarab voltam, egy használati tárgy, aki fizetségért teszi, amit kérnek tőle. Egy egyszerű társalkodónő, akinek a fő szabálya, hogy mindig tudja, mit kell tennie, és hol nem zavar. Elvettem hát a kötetet, halkan sóhajtottam egyet, nehogy Agnes meghallja, és felálltam. Felsegítettem őt is, és átkísértem a karosszékhez.

Megvártam, amíg kényelmesen elhelyezkedik a királykék brokáttal borított ülőhelyen. Úgy festett ott, mint valami fészkéből kiesett kismadár. Törékeny volt, és nagyon beteges, mindentől óvni kellett, nehogy megerőltesse magát. Sokszor átfutott a gondolataimon, mit ér a név és a hatalmas vagyon, ha még a napsugártól is védenie kell magát, annyira gyenge az egészsége. Hosszan figyeltem, ahogy vadonatúj, kénsárga ruháját igazgatta, derekán a kobaltkék szaténszalag úgy futott körbe, mint friss hab a torta tetején. Ám bármily gyönyörűnek is tetszett az öltözéke, csak még jobban sápasztotta őt. Keskeny arca szomorkás volt, szemei mélyen ültek gödrükben, meleg, barna tekintete mindig fáradtságot sugárzott. Azt viszont határozottan kedveltem benne, hogy sosem panaszkodott, csak a szemén látszott a kimerültség, és sokszor a csalódottság a világgal szemben.

Leültem egy karosszékbe, felemeltem a könyvet, majd unottam olvasni kezdtem. A szavak csak betűk voltak, a betűk hangok, de pillanatnyi szórakozottságomban nem fogtam fel, mit is olvasok. Gépiesen szónokoltam, ám fogalmam sem volt, miről. Agnes néha köhintett egyet, akkor megismételtem az adott részt, ha netán jelzés lett volna, hogy betűt tévesztettem. Egyfolytában azon járt az eszem, amit reggel anyámmal beszéltem. Tudtam, hogy véget kell vetnem ennek a helyzetnek, csak az nem állt világosan előttem, hogyan is vágjak bele. Egy biztos volt számomra: ki kell várnom apám egy érzékenyebb pillanatát, hátha akkor könnyebb szót érteni vele.

Így telt hát el a délelőtt ezen az esős napon, mire az ódon fa állóóra végre elütötte a déli tizenkettőt. Ez ugyanis nem jelentett mást, mint hogy fél órán belül mindenkinek az ebédlőben kell lennie, készen az ebédhez. Becsuktam a könyvet, és felmentünk Agnesszel az emeletre, a szobájába. Porcelán mosdótáljába friss vizet öntöttem, odakészítettem mellé a tiszta, ropogósra fehérített kéztörlőt, és vártam, hogy felfrissítse magát. Majd a számomra rendszeresített, kisebb, ám szintén porcelán tálba is vizet öntöttem a kancsóból, és én is megmostam az arcomat. Az udvar kútjából felhozott víz hűsítően hatott, szinte éreztem, ahogy egészséges, pirospozsgás színt lop az orcámra.

Ahogy a jéghideg kútvíz csorgott lefelé az arcomról, arra eszméltem, hogy az otthoni mosakodást látom magam előtt. Fadézsában tartottunk vizet a szobánkban, és egy kopott, fehér tál szolgált mosdóként. Mindhármunknak ugyanaz az egy. A víz ugyanazon kútvíz volt, mint ami most is végigfutott bőrömön, mégis másnak tűnt. Itt illatos, míg otthon áporodott szagú. Otthon házi szappannal mosakodtunk, és durva posztóval töröltük szárazra magunkat. Itt is házi szappant használtunk, de levendulával főzték, ami kellemes illatot és lila színt kölcsönzött neki. Nem csak holmi egyszerű, állatizsiradék-színű anyag volt, mint az, amivel odahaza tisztálkodtunk. Mennyire más itt minden! Milyen kicsi dolog az illat, a szín, a frissesség, mégis mintha tisztább lennék tőlük. Nem is tisztább, inkább egyenesen előkelőbb. A szappan illata szinte megszédített. Felemeltem a kéztörlőt, széthajtottam, és beletemettem az arcomat. Ha érezné Anne vagy Louise, micsoda puha anyag ez! Vagy anyám! Talán akkor rádöbbenne végre, mennyi mindent eltűr apám konoksága miatt. Talán észre térne. Talán…

– Jössz, Emma? – szakította félbe gondolatmenetemet Agnes. – Mama nem állhatja, ha késünk! Megdermed a leves, és zsír lesz a tetején. Azt pedig kifejezettem nem szereti a drága mama. Ha kihűl miattunk a leves, még képes és megró, aztán egész délután rossz hangulatban lesz. Tudhatnád már! – Ezzel kinyitotta az ajtót, és mint egy apró, sárga pillangó, kiröppent az ebédlő irányába.

Mikor utolértem, már mindenki a székénél toporgott, hogy Mary, akinek a tálalás volt a fő feladata, segítsen alájuk tolni a széket. Utoljára kerültem sorra, de nem bántam, mert legalább nem engem figyeltek, amint ügyetlenkedem, hanem már az étkészletet igazgatták a kezük alá. Szép csendben lehuppantam, Mary épp alám igazította még a széket, mikor Evans asszony csengő hangján megszólított:

– Emma, látom, új ruhája van! Én pedig nem is vettem egyből észre, mikor megérkezett! Ne haragudjon, igazán röstellem, elnézést kérek a figyelmetlenségemért. Néha, azt hiszem, túl könnyen átsiklom a körülöttem levő dolgokon. Mindig másfelé kalandoznak a gondolataim. A drága uram a megmondhatója – mosolygott Lord Evans felé.

Végignéztem magamon. Tény, hogy valamivel jobban festettem, mint a megszokott barna, vagy inkább szürke ruhámban, melyről már magam sem tudom, valaha milyen színű is lehetett. Ez a sötétzöld, derekán virágos, fekete pánttal, idősebbnek és csinosabbnak mutatott. Talán érettebbnek is. Ám nem tudtam, hogyan valljam meg, hogy ez sem új, csupán vasárnaponként hordom ezt. Hiszen megsérteném azzal is, ha azt feltételezném, hogy a templomban sosem vette észre, mit viselek. Erre a gondolatra belém hasított a fájdalom. Tényleg sosem vette észre, mi van rajtam vasárnap? Talán a kalapom elvonta a figyelmét. Azt hiszem, így történhetett. Hinni akarom, hogy így történt.

Zavarodottságom szemet szúrhatott a ház urának is, mert Lord Evans a levest kérette fennhangon. Kihasználva, hogy végre nem rám irányul a figyelem, gyorsan lejjebb csusszantam a székemen, mintha örökre el akarnék tűnni a föld színéről. Mary eközben a ház ura mellé lépett, kissé meghajolva odatartotta neki az apró, ám annál értékesebb, festett porcelán levesestálat, és várt. Mikor Lord Evans kényelmesen elhelyezkedett, a lány mert egy kanállal a tányérjába. Az aranyszegélyes edényben úgy fénylett a leves, mint öbölben a napfénytől csillámló tenger.

Mary továbbhaladt az asztal mellett, és mindenkinek mert egy kanál levest. Se többet, se kevesebbet. Ennyit illett. Lord Evans türelmetlenül fészkelődött, vaskos, fekete szemöldöke alól alig látszottak ki apró szemei. Idősebbnek tűnt, mint a felesége, és mogorvábbnak is. Ügyetlen kezével a szalvétakendőt rendezgette az ölében, közben nem nézett senkire, várta, hogy ehessen végre. Ugyanúgy az éhség vezérelte, mint minden más, becsvágy nélküli embert. Bőre fehér volt, arcán barna foltok éktelenkedtek. Nem volt szép ember, de egyenes tartása megkérdőjelezhetetlenné tette határozottságát és nemesi származását, apró bajsza pedig szigort kölcsönzött az arcának. Nem nézett fel az asztaltársaságra, mégis, mint aki mindig tudja, mi folyik körülötte, felemelte kanalát, és belemerte a levesbe. Mindenki követte a példáját.