Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 77.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

J. M. G. Le Clézio: L’Africain

Mercure de France, 2004, Párizs

Fordította Takács M. József

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Editions Mercure de France, 2004

Hungarian translation © Takács M. József, 2009, 2024

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Kiadó, 2024

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó.

Felelős kiadó Földes Tamás

Felelős szerkesztő Horváth Sára

Olvasószerkesztő Török Mária

Műszaki szerkesztő Szász Julianna

ISBN 978-963-656-106-2

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

A test

Termeszek, hangyák stb.

Az afrikai

Georgetowntól Victoriáig

Banso

A megveszekedett Ogoja

A felejtés

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

J. M. G. Le Clézio 1940. április tizenharmadikán született Nizzában, a XVII. században Mauritius szigetére kivándorolt breton család sarjaként. Irodalom szakot végzett a nizzai egyetemen, majd irodalomtudományi doktori fokozatot szerzett.

Bár sokat utazott, J. M. G. Le Clézio hét-nyolc éves korától fogva megszakítás nélkül írt: verseket, meséket, elbeszéléseket, novellákat, ám ezek mindaddig kiadatlanok maradtak, míg 1963 szeptemberében meg nem jelent első regénye, a Jegyzőkönyv (Le Procès-verbal), amellyel elnyerte a Renaudot-díjat. Eddig mintegy harminc kötetet publikált. Sivatag (Désert) című regényét 1980-ban a Francia Akadémia a Paul Morand-díjjal jutalmazta.

Minden emberi lény egy apa és egy anya egyesülésének gyümölcse. Megtehetjük, hogy nem ismerjük el, vagy nem szeretjük őket, és kételkedhetünk bennük. Mégis ott vannak: az arcuk, a viselkedésük, a szokásaik és mániáik, az illúzióik, a véleményeik, kéz- és lábujjaik formája, szemük és hajuk színe, a beszédmodoruk, a gondolataik és valószínűleg az is, hogy hány évesen haltak meg – mindez belénk lett plántálva.

Sokáig arról képzelődtem, hogy az anyám fekete. Amikor visszatértem Afrikából ebbe az országba, ebbe a városba, ahol nem ismertem senkit, s ahol idegenné váltam, a valóság elől menekülve kitaláltam egy történetet, egy múltat. Aztán amikor apám, nyugdíjba vonulván, visszajött Franciaországba, hogy velünk éljen, rájöttem, hogy ő az afrikai. Ezt nehéz volt elfogadni. Vissza kellett forgatnom az idő kerekét, mindent újrakezdeni, megpróbálni megérteni. Ennek emlékére írtam ezt a kis könyvet.

A test

Mondanom kell néhány dolgot erről az arcról, amit születésemkor kaptam. Először is, hogy ezt az arcot el kellett fogadnom. Ám ha kijelenteném, hogy nem szerettem, azzal olyan fontosságot tulajdonítanék neki, amilyennel sosem bírt gyermekkoromban. Nem gyűlöltem, csak nem vettem róla tudomást, kerültem. Nem nézegettem a tükrökben. Azt hiszem, éveken át nem is láttam. A fényképekről is azonnal elfordítottam a tekintetemet, mintha valaki másról lenne szó.

Körülbelül nyolcéves koromban Nyugat-Afrikában, Nigériában éltem, egy meglehetősen elszigetelt vidéken, ahol apámon és anyámon kívül nem voltak európaiak, és ahol a gyermek számára, aki voltam, az emberiség kizárólag ibókból és jorubákból állt. A bázison, ahol laktunk (a bázis szónak van egy kis gyarmati íze, ami ma már kicsit megbotránkoztatónak tűnhet, de pontosan leírja azt a szolgálati szállást, amit az angol kormány biztosított a katonai orvosoknak: cementpadló, négy vakolatlan, terméskőből rakott fal, falevelekkel borított hullámpala tető, semmi díszítés, a falakhoz rögzített függőágyak, és a luxusnak tett egyetlen engedményként egy zuhany, amelyet vascsövek kötöttek össze a tetőn lévő tartállyal, aminek vizét a nap melegítette fel), tehát e bázison nem voltak sem tükrök, sem asztalok, nem volt semmi, ami arra a világra emlékeztetett volna minket, ahol addig éltünk. Apám felszegezett a falra egy emberalak nélküli feszületet. Itt tanultam meg felejteni. Úgy tűnik, hogy erre az ogojai bázisra való megérkezéssel egyidejűleg kezdett elmosódni az arcom és a körülöttem lévők arca is.

Ezzel egyidejűleg, de úgymond ennek folyományaként kezdtek előtűnni a testek. A saját testem, az anyám teste, a fivérem teste, azoknak a szomszédban lakó fiatal fiúknak a teste, akikkel oly sokat játszottam, és az utakon, a ház körül, a piacon vagy a folyóparton látott afrikai nők teste. Az alakjuk, nehéz mellük, hátuk fényesen csillogó bőre. A fiúk fütyköse, a rózsaszín, körülmetélt makkjuk. Persze voltak arcok is, de én forradásokkal és rituális tetoválásokkal teli, durva bőrmaszknak láttam őket. Kidomborodó hasak, s rajtuk a kidudorodó köldök: akár egy bőr alá bevarrt kavics. Aztán ott volt a testek illata, tapintása, az érdesnek hitt, de valójában forró és könnyű, ezernyi finom szőrszállal teletűzdelt bőr. A körülöttem nyüzsgő testek tömege az intimitás érzésével töltött el, olyasvalami volt ez, amit korábban nem ismertem, egyszerre új és ismerős érzés, ami távol tartotta tőlem a félelmet.

Afrikában ez volt a csodálatos: a testek szégyentelensége. Távlatot és mélységet adott mindennek, megsokszorozta az érzéki ingerek erejét, és e rengeteg test élő hálóként feszült körém. E szégyentelenség tökéletes összhangban állt az ibók földjével, az Aiya folyó kanyarulataival, a falu házaival, a háztetők vörösesbarna és a falak homokszürke színével. Ott ragyogott a szívembe vésődő nevekben is, amelyek sokkal többet jelentettek nekem egyszerű földrajzi neveknél: Ogoja, Abakaliki, Enugu, Obudu, Baterik, Ogrude, Obubra. Áthatotta a minket minden oldalról körülölelő esőerdő sötét tömegét is.

Amikor az ember gyerek, még nem használ szavakat (és még a szavak sem elhasználtak). Akkoriban nagyon távol álltak tőlem a jelzők és a főnevek. Képtelen voltam kimondani az olyan szavakat, mint csodálatos, óriási, erő. Még csak eszembe sem jutottak. Ugyanakkor képes voltam érezni mindezt. Hogy milyen magasra nyúlnak fel az egyenes törzsű fák a fejem fölött tornyosuló sötét, éjszakai égbolton, mintegy alagútba zárva az Ogoját és Obudut összekötő vérvörös lateritutat; hogy a falvak kis terein milyen tisztán érzem az izzadságtól csillogó meztelen testek, a terebélyes nők és a csípőjükön csimpaszkodó gyerekek kisugárzását, ezt az egységes egészet formázó, hazugságmentes valamit.

Jól emlékszem arra, hogyan érkeztünk meg Obuduba: az út egyszer csak elhagyja az árnyas erdőt, és a napsütésben egyenesen fut tovább a falu felé. Apám leállítja az autót, anyámmal együtt kiszáll, beszélnie kell az itteni hivatalnokokkal. Egyedül vagyok a tömeg közepén, de nem félek. Kezek érintenek meg, tapogatják a karomat, a kalap alól kikandikáló hajtincseimet. A körülöttem tolongók között észreveszek egy öregasszonyt – igazából nem is tudom, hogy valóban annyira öreg-e. Csak feltételezem, hogy először a kora miatt figyeltem fel rá, mert egyébként is annyira más volt, mint azok a meztelen gyerekek és a többé-kevésbé nyugati módi szerint öltözött férfiak és nők, akiket Ogojában láttam. Amikor anyám (a körülöttem támadt csoportosulás miatt talán némiképp aggódva) visszajön a kocsihoz, rámutatok erre az asszonyra: „Mi a baja? Talán beteg?” Emlékszem, hogy ezt kérdeztem anyámtól. Az asszony meztelen teste, egy leeresztett tömlőt idéző ráncos, petyhüdt, repedezett, fakószürke bőre, a hasára lógó lapos melle – mindez nagyon furcsának, ugyanakkor nagyon igaznak tűnt számomra. Miből sejthettem volna, hogy ez az asszony a nagyanyám? Mindazonáltal nem éreztem sem undort, sem szánalmat; szeretettel és érdeklődéssel fordultam felé, azokkal az érzésekkel, melyeket az igazság látványa és a személyes tapasztalat ébreszt az emberben. Csak erre a kérdésre emlékszem: „Talán beteg?” Különös módon, mintha megállt volna az idő, még ma is perzsel ez a kérdés. És nem a válasz, anyám – kétségkívül megnyugtató, talán kissé zavart – válasza: „Nem, nem beteg, egyszerűen csak öreg.” Egy női test öregsége egy gyerek számára kétségkívül megdöbbentő, hiszen Franciaországban, Európában, a fűzők és alsószoknyák, a melltartók és kombinék országaiban a nőket általában elkerüli az öregkor betegsége. Még mindig elpirulok, ha eszembe jut naiv kérdésem és anyám pofonként ható, rideg válasza. Tehát mindez a válasz nélkül maradt meg bennem. Nyilván nem az volt a kérdés: Miért nyűtte és csúfította el az öregség ennyire ezt az asszonyt? – hanem: Miért hazudtak nekem? Miért titkolták el az igazságot?

Afrika inkább a testekről, mint az arcokról szólt. Az érzéki ingerek, az étvágy, az évszakok erőszakosságáról. Az első emlékem erről a kontinensről a testemet elborító, a rendkívüli hőség okozta apró hólyagok tömege; ez egy enyhe, az egyenlítői zónába érkező fehéreket sújtó, „miliária” néven ismert bőrbántalom – angolul prickly heat. A Conacry, Freetown és Monrovia partjai mellett lassan elhaladó hajó kabinjában vagyok, meztelenül, tetőtől talpig behintőporozott testtel fekszem az ágyon, a nyitott ablakon párás levegő árad be, s úgy érzem, mintha egy láthatatlan szarkofágban pihennék, vagy mint egy varsával fogott, lisztben megforgatott hal, arra várnék, hogy olajban kisüssenek. Afrika, amely megfosztott az arcomtól, megajándékozott egy fájó, lázban égő testtel, azzal a testtel, amit Franciaország, pontosabban nagyanyám otthonának minden ösztönösséget kizáró, szabadsághiányos és vérszegény kényelme elrejtett előlem.

Más ajándékot is kaptam ezen a hajón, mely elvitt ebbe az új világba: felszabadult az emlékezetem. Afrika jelenvalósága eltörölt minden korábbi emléket. A háborút, a kényszerű összezártságot (öten éltünk a nizzai lakás két manzárdszobájában, sőt hatan, ha a cselédünket, Mariát is beleszámítjuk, akitől a nagymamám nem tudott megválni), a jegyrendszert vagy anyám menekülését, akinek a Gestapo razziái miatt a hegyekben kellett elrejtőznie – mindez kitörlődött, eltűnt, irreálissá vált. Ettől fogva számomra két idő létezett: az Afrika előtti és utáni idő.

Ogojában a szabadság a test elsődlegességében nyilvánult meg. Meg a látóhatár végtelenségében. Ha az ember körbenézett a házunk alapjául szolgáló cementtalapzat magasából, az az érzése támadt, hogy egy fűtengeren úszó tutajon áll. Ha kicsit megerőltetem a memóriámat, fel tudom idézni e birtok elmosódó határait. Egy olyan valaki, aki fényképszerű pontossággal emlékszik erre a helyre, bizonyára meglepődne, ha megtudná, milyennek látta a birtokot egy nyolcéves gyermek. Az egész egy nagy kert. Nem díszkert – létezett-e bármi is ebben az országban, amit dísznek lehetett volna tekinteni? Inkább egy olyan, hasznosított tér, ahova apám gyümölcsfákat – mangó-, guajava- és papajafákat – ültetett, a fedett veranda, a varangue előtti térséget pedig narancs- és citromfákkal kerítette körül, melyek leveleit a hangyák összevarrták, s azokból készítették el lebegő fészkeiket, bevonva őket a tojásaikat elrejtő bolyhos piheréteggel. Valahol a ház mögött, a bozót mélyén egy tyúkok és gyöngytyúkok lakta baromfiól lapult meg, melynek létezésére csak az ég magasában, a bozótos fölött keringő keselyűk jelenléte utalt; a keselyűk, amelyekre apám néha karabéllyal lövöldözött. Legyen tehát kert, hiszen az egyik házbéli alkalmazottat a „garden boy” névvel illették. A birtok másik végében álltak a szolgálók kunyhói: ott lakott a „boy”, a „small boy” és főleg a szakács, akit anyám nagyon szeretett, és akivel közösen készítették el az ételeket. Nem franciás konyhát vittek: földimogyoró-leves vagy földben sült krumpli, de leggyakrabban „fufu”, vagyis batátából készült lepény került az asztalunkra. Anyámnak időről időre kísérletezni támadt kedve, s ilyenkor guajavalekvár, papajakompót vagy gyümölcsszörpök színesítették az étrendünket. Az udvaron főleg gyerekek voltak, nagy számban, minden reggel eljöttek, hogy ott játsszanak és beszélgessenek, s csak az est leszálltakor indultak haza.

Mindezek alapján úgy tűnhet, hogy a szokásos gyarmati – nagyon szervezett, csaknem városias, de legalábbis az ipari korszak előtti Angliára vagy Normandiára jellemző falusias – életmód jutott osztályrészünkül. Pedig a test és a lélek korlátlan szabadságában éltünk. A ház előtt, a kórházzal szemben, ahol apám dolgozott, hatalmas, enyhén hullámos, határtalan síkság kezdődött, amelynek végtelenjébe beleveszett az ember tekintete. Délen a lankákat követve az ember eljuthatott a Cross folyó egyik mellékfolyója, az Aiya ködös völgyébe és az ottani falvakba, Ogojába, Ijamába és Bawopba. Északon és keleten a szemem elé tárult a vörösesbarna, óriási termeszvárakkal teli, patakok és mocsarak szabdalta nagy síkság és az erdő kezdete, a hatalmas csoportokban álló irokó- és okuméfák, s mindezek fölött a végtelen ég, a perzselő nap tüzétől vakítóan kék égbolt, amelyet aztán minden délután elsötétítettek a gyülekező viharfelhők.

Emlékszem a mindenütt megnyilvánuló erőszakosságra. Ez nem az a titkolt, képmutató, rémisztő erőszak volt, amit minden, háborús korszakban született gyermek megtapasztal – titokban kilopózni az utcára, meglesni a szürke katonaköpenyükbe burkolózó németeket, amint ellopják nagyanyám De Dion-Boutonjának gumiabroncsait, álomszerű kábulatban ezredszer is meghallgatni ugyanazokat a történeteket a feketepiaci üzérekről, meg a kémkedés, a burkolt szavak, apám üzenetei, melyek az Egyesült Államok konzuljának, Mr. Ogilvynek a közvetítésével jutottak el hozzánk, és főleg az éhség, hogy nincs mit enni, és az a hír, hogy nagyanyám kuzinjai krumplihéjon élnek. Ez nem igazi, fizikai erőszak volt. Hanem rejtőzködő, bujkáló erőszak, olyan, mint egy betegség. Belülről emésztette a testemet, elfojthatatlan köhögőrohamokkal és olyan fájdalmas migrénekkel, hogy be kellett bújnom a körben lelógó terítővel letakart asztal alá, ahol aztán a szememre szorítottam az öklömet.

Ogojában másfajta, nyílt és valós erőszak vett körül, amelybe beleremegett a testem. Áthatotta az élet minden apró részletét és a környező természetet. Olyan viharok, amilyeneket még sosem láttam, de még csak elképzelni sem tudtam, a koromsötét, villámok szaggatta ég, a szél, mely meghajlította a kert körüli fákat, letépte a kunyhókról a pálmatetőket, betört az ajtók alatt, ott örvénylett az ebédlőben, s elfújta a petróleumlámpákat. Egyes estéken vörös szél érkezett északról, melytől ragyogni kezdtek a falak. Az elektromos erő, melynek létét el kellett fogadnom, s amelyet meg kellett szelídítenem. Anyám kitalált ehhez egy játékot: számoltuk a másodperceket, hogy mennyi idő telik el a villámlás és a mennydörgés között, hallgattuk, ahogy a vihar kilométerről kilométerre közeledik, majd eltávolodik a hegyek felé. Egyik délután apám éppen a kórházban operált, amikor a villám becsapott a nyitott ajtón, hangtalanul szétterült a padlón, megolvasztotta a műtőasztal fémlábait, megpörkölte apám szandáljának gumitalpát, aztán a villám visszanyerte eredeti alakját, és elillant, mint egy ektoplazma, hogy visszatérjen az égbe. A valóság a legendákban lakozott.

Afrika nagyon erős volt. A gyermek, aki voltam, úgy érezte, hogy az erőszak itt általános, vitathatatlan. Ez lelkesedéssel töltött el. Ma már, annyi katasztrófa és veszteség után, nehéz erről beszélni. Kevés európai tapasztalta meg ezt az érzést. A munka, amit apám végzett Kamerunban, majd Nigériában, kivételes helyzetet teremtett. Az angol gyarmati tisztviselők többsége közigazgatási feladatokat látott el. Katonák, bírák,