Kurt Vonnegut

Macskabölcső
– részlet –

Helikon
kiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Kurt Vonnegut, Jr.: Cat’s Cradle
Delacorte Press / Seymour Lawrence, New York, 1963

Fordította Borbás Mária
A versbetéteket fordította Orbán Ottó

Az utószót írta Szántó György Tibor

Illusztráció Réber László

Copyright © 1963 Kurt Vonnegut, Jr.
Copyright renewed © 1991 Kurt Vonnegut, Jr.
Hungarian translation © 1978 Borbás Mária, Orbán Ottó
Hungarian translation © 2022 Borbás Mária jogutódjai,
Orbán Ottó jogutódja
Utószó © Szántó György Tibor
Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Illusztráció © Réber László jogutódja
Borítóterv © Hübner Teodóra
Borítóillusztráció © Réber László jogutódja

Elektronikus kiadás
ISBN 978 963 479 728 9
Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós
A szöveget gondozta Darida Benedek és Balázs Piroska
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.helikon.hu

A gáláns és kiváló ízlésű
Kenneth Littauernak

Ebben a könyvben egy szó sem igaz.

„Irányítsa éltedet a foma*, mert általa leszel
bátor és szelíd és egészséges és boldog.”

Bokonon Könyve I:5

1

Aznap volt a világvége

Hívhattok bátran Jónásnak. Akárcsak a szüleim. Majdnem. Ők ugyanis Johnnak, azaz Jánosnak neveztek.

Jónás – János. Jónás volnék én akkor is, ha Sam volnék – nem mintha balszerencsét hoznék másokra, hanem mert valaki vagy valami folyvást arra kényszerít, hogy bizonyos időkben bizonyos helyeken legyek. Ebben hiba nincs. Szállítóeszköz és indíték – olykor hagyományos, olykor szokatlan – biztosítva. És szigorúan terv szerint, minden egyes kitűzött másodpercben, minden egyes kijelölt helyen felbukkan ez a Jónás.

Ezt hallgassátok meg:

Ifjabb éveimben, két feleséggel ezelőtt, kétszázötvenezer cigarettával, harminc hektó piával ezelőtt…

Ifjabb éveimben nekiveselkedtem az anyaggyűjtésnek. Egy könyvhöz. Aminek a címe ez lett volna: Aznap volt a világvége.

Dokumentumkönyvnek készült.

Beszámolónak arról, mit csináltak bizonyos fontos amerikaiak azon a napon, amikor ledobták az első atombombát Japánra. Hirosimára.

Keresztény könyvnek készült. Akkoriban ugyanis keresztény voltam.

Ma bokononista vagyok.

Már akkor is bokononista lettem volna, ha akad, aki megtanít a keserédes bokononi hazugságokra. Csakhogy a bokononizmus nem terjedt túl a kavicsparton meg a korallszirteken, amelyek a Karib-tengernek ama kicsiny szigetét, San Lorenzo Köztársaságot övezik.

A mi bokononista hitünk szerint az emberiség brigádokba szerveződik, és ezek a brigádok Isten akaratát cselekszik, anélkül hogy erre valaha is rájönnének. Bokonon szerint az efféle brigád neve karasz, s a kankan, az eszköz, amelynek révén a magam karaszába eljutottam, egy soha meg nem írt könyv volt, a könyv, amelynek ez lett volna a címe: Aznap volt a világvége.

2

Klassz, klassz, csuda klassz

Bokonon írja: „Ha életed különösebb észszerű ok nélkül összegabalyodik valaki más életével, az illető valószínűleg a te karaszod tagja.”

Bokonon Könyvének egy másik passzusában pedig ezt mondja: „Ember alkotta a sakktáblát; Isten alkotta a karaszt.” Amin azt érti, hogy a karasz nem ismer nemzeti, intézményes, foglalkozásbeli, családi és osztálykötöttségeket.

Amorf, akár az amőba.

„Ötvenharmadik Kalüpszó”-jában Bokonon dalra serkent; ekképp:

Ó, a Central Parkban

horkoló piás,

dzsungel mélyét járó

oroszlánvadász,

kínai fogorvos,

angol királynő –

a nagy masinában

egy srófra jár ő.

Klassz, klassz, csuda klassz,

klassz, klassz, csuda klassz,

klassz, klassz, csuda klassz –

sokféle a népség,

a gép ugyanaz.

3

Csacskaság

Bokonon sehol sem figyelmeztet: meg ne kíséreljük felfedezni karaszunk határait, sem a munka természetét, amelynek elvégzésére karaszunkat a Mindenható szánta. Bokonon egyszerűen megjegyzi, hogy az effajta kutatás minden valószínűség szerint hiábavaló.

Bokonon Könyvének önéletrajzi fejezetében parabolát olvashatunk arról, minő csacskaság hinnünk a felfedezésben, a megértésben:

„Ismertem egyszer a Rhode Island-i Newportban egy protestáns hölgyet, aki megkért, tervezzek és építsek kutyaházat a dán dogja számára. Ez a hölgy azt állította, tökéletesen megérti Istent és az Ő útjait. Fel nem foghatta, miért okoz bárkinek is fejtörést az, ami volt, vagy az, ami lesz.

És tessék, amikor megmutattam neki a kutyaház tervrajzát, a hölgy így szólt hozzám:

– Sajnálom, én az ilyen izén nem tudok eligazodni.

– Adja a férjének vagy a lelkészének, hogy továbbítsa Istennek – mondottam én –, és ha Istennek lesz egy szabad perce, minden bizonnyal olyan módon magyarázza meg az én kutyaházamat, amelyet még kegyed is megért.

A hölgy kirúgott.

Sosem felejtem el azt a hölgyet. Hitte, hogy Isten jobban szereti azt, aki vitorlázik, mint azt, aki motorcsónakon jár. Nem bírta elviselni a giliszták látványát. Ha csak megpillantott egy gilisztát, sikított.

Csacska volt, s én is az vagyok, és mindenki az, aki úgy véli, érti Isten útjait” – írja Bokonon.

4

Kacsok ha kuszálódnak

Akárhogyan is, feltett szándékom, hogy ebbe a könyvbe karaszomnak minél több tagját beleveszem; elhatároztam továbbá, hogy türelmesen megvizsgálok minden komolynak látszó utalást arra: mi a csudát is keresünk mi itt, e Földön, mi dolgunk ezen a világon.

Nem célom, hogy ez a könyv afféle bokononista traktátus legyen. De azért hadd mondjak egy bokononi intő szót. Bokonon Könyvének első mondata így hangzik:

„Minden igaz dolog, amelyről szólni fogok nektek, orcátlan hazugság.”

Az én bokononi intő szavam pedig a következő:

Aki pedig fel nem foghatja, minő hasznos lehet a hazugságra alapozott vallás, ezt a könyvet sem fogja megérteni.

Úgy legyen.

És most lássuk az én karaszom.

Annyi bizonyos, hogy benne van dr. Felix Hoenikkernek, az első atombomba egyik úgynevezett „atyjának” három gyermeke. Kétségtelenül maga dr. Hoenikker is az én karaszom tagja volt, habár ő már meghalt, mire a szinukáim, azaz az életem kacsai az ő gyermekeinek szinukáival összekuszálódtak.

Az én szinukáimmal elsőként a három gyermek legifjabbika, a fiatalabbik fiú, Newton Hoenikker került érintkezésbe. Diákklubom negyedévente megjelenő folyóiratából, a Delta Üpszilonból értesültem, hogy Newton Hoenikker, a Nobel-díjas fizikus, Felix Hoenikker fia a Cornell Egyetemen az én klubom választmánya előtt tett esküt.

Megírtam tehát Newtonnak a következő levelet:

„Kedves Mr. Hoenikker!

(Vagy inkább így írjam: Kedves Hoenikker Testvér?)

A Cornell DÜ tagja vagyok, jelenleg szabadúszó író. Egy könyvhöz gyűjtök anyagot, amely az első atombombáról szól.

A könyv tartalma az 1945. augusztus 6-án történtekre szorítkozik, annak a napnak az eseményeire, amelyen Hirosimára ledobták az atombombát.

Mivel az ön néhai atyját általában a bomba egyik fő alkotójának tekintik, nagy hálára kötelezne, ha hajlandó volna bármilyen anekdotát a tudomásomra hozni atyja házának életéből az atombomba ledobásának napján.

Sajnos nem tudok annyit az önök hírneves családjáról, mint illenék, így azt sem tudom, vannak-e testvérei. Ha vannak, nagyon szeretném az ő címüket is megkapni, hogy hozzájuk is hasonló kéréssel fordulhassak.

Tudatában vagyok, hogy ön még igen fiatal volt az atombomba ledobásának napján, de annál jobb. Könyvem a bombának emberi, és nem technikai vonatkozásait szándékozik hangsúlyozni, úgyhogy az emlékezés egy »kisded« szemével nézve – ugye megbocsát a kifejezésért – tökéletesen illik a koncepcióba.

Stílussal, formával ne bajlódjék. Ezt hagyja rám. A történet puszta vázát kérem öntől.

A végleges változatot természetesen a megjelenés előtt jóváhagyásra bemutatom önnek.

Testvéri üdvözlettel…”

5

Egy leendő medikus levele

Newt a következőképpen válaszolt:

„Elnézést, hogy olyan sokáig nem válaszoltam a levelére. Érdekesnek tűnik a könyv terve. Én olyan kicsi voltam, amikor a bombát ledobták, hogy nemigen tudok segíteni. A bátyámhoz meg a nővéremhez kellene fordulnia. Nővérem Mrs. Harrison C. Conners, címe: North Meridian Street 4918, Indianapolis, Indiana. Pillanatnyilag ez az én címem is. Ő bizonyára örömmel segít. Frank bátyám tartózkodási helyét senki sem tudja. Két évvel ezelőtt, apám temetése után eltűnt, és azóta nem hallott róla senki. Lehet, hogy már nem is él.

Amikor az atombombát ledobták Hirosimára, én még csak hatéves voltam, és amire emlékszem, arra is csak mások segítségével emlékszem.

Arra emlékszem, hogy a nappaliban játszottam a szőnyegen, apám dolgozószobájának ajtaja előtt, Iliumban, New York államban. Az ajtó nyitva volt, láttam apámat. Pizsama volt rajta és fürdőköpeny. Szivarozott. Egy madzaggal játszott. Egész nap otthon volt, pizsamában, nem ment be a laboratóriumba. Akkor maradt otthon, amikor csak akart.

Mint bizonyára tudja, apámat jóformán teljes szakmai pályafutása az Általános Kohó és Öntöde Művek iliumi kutatólaboratóriumához kötötte. Amikor felmerült a Manhattan-terv, a bomba terve, apám nem volt hajlandó otthagyni érte Iliumot. Azt mondta, egyáltalán nem is hajlandó foglalkozni vele, csak ha hagyják, hogy ott dolgozzon, ahol akar. Ez többnyire annyit jelentett, hogy otthon. Iliumon kívül még egyetlen helyre ment szívesen, a Cape Cod-i nyaralónkba. Ott is halt meg. Szenteste. Bizonyára ezt is tudja.

Nos, mindenesetre én a bomba napján a szőnyegen játszottam, apám dolgozószobája előtt. Angela nővérem meséli, hogy órákig eljátszottam kis játék teherautókkal, és egész idő alatt berregtem, mint a motor, hogy »börrtön, börrtön, börrtön«. Gondolom, a bomba napján is berregtem a »börrtön, börrtön, börrtön«-t; apa meg bent ült a dolgozószobájában, és a madzaggal játszott.

Történetesen tudom, honnan származott az a madzag, amivel játszott. Talán ezt is fel tudja használni a könyvében. Apám a madzagot egy regény kéziratáról szedte le, amit egy börtönben ülő ember küldött neki. A regény a 2000. esztendőben bekövetkező világvégéről szólt, és az volt a címe, hogy Kr. u. 2000. A történetben őrült tudósok iszonyatos bombát készítettek, amely megsemmisíti az egész világot. Mikor már mindenki tudta, hogy vége lesz a világnak, óriási szexorgiát rendeztek, aztán tíz másodperccel a bomba felrobbanása előtt megjelent maga Jézus Krisztus. A szerzőt Marvin Sharpe Holdernessnek hívták, és a kísérőlevélben megírta apának, hogy azért került börtönbe, mert megölte a testvéröccsét. A kéziratot pedig azért küldte el apának, mert nem tudta kisütni, miféle robbanóanyagot rakjon a bombájába. Azt gondolta, hogy apa adhat neki néhány hasznos tanácsot.

Ezzel nem azt akarom mondani, hogy hatéves koromban elolvastam azt a könyvet. Évekig ott hányódott a házban. Frank bátyám kisajátította, a disznó részek miatt. Frank eldugta a hálószobájában, az úgynevezett faliszéfjébe. Valójában nem volt széf, csak egy ócska kályhakémény, bádogkupakkal. Sráckorunkban Frankkel legalább ezerszer elolvastuk az orgiafejezetet. Évekig rejtegettük a könyvet, mígnem Angela nővérem megtalálta. Elolvasta, aztán kijelentette, hogy egy rakás malacság az egész. El is égette, spárgástul. Anyánk helyett anyánk volt, Franknek meg nekem, mert az igazi anyánk meghalt, amikor én születtem.

Majdnem biztos vagyok benne, hogy apám sohasem olvasta el a könyvet. Nem hinném, hogy életében egy regényt vagy akár egy novellát elolvasott volna, legfeljebb gyerekkorában. Még a postáját meg a folyóiratokat vagy az újságokat sem olvasta el. Bizonyára elolvasott jó csomó technikai szaklapot, de az igazat megvallva én nem emlékszem, hogy apámat valaha is olvasni láttam volna.

Szóval, a kéziratból csak a madzag kellett neki. Ő már ilyen volt. Senki meg nem mondta, mi kelti fel az érdeklődését a következő pillanatban. A bomba napján épp a madzag volt soron.

Olvasta apám beszédét, amit akkor mondott el, amikor átvette a Nobel-díjat? Ennyi az egész beszéd: »Hölgyeim és uraim. Azért állok most önök előtt, mert világéletemben úgy lődörögtem, mint egy nyolcéves gyerek egy tavaszi reggelen, iskolába menet. Bármi arra tud késztetni, hogy megálljak, elnézzem, elgondolkodjam, és néha tanuljak. Nagyon elégedett ember vagyok. Köszönöm.«

Na szóval, apa nézte egy darabig azt a spárgát, aztán az ujjai egyszer csak játszani kezdtek vele. Azt a levevős játékot. Az ujjaival létrehozott egy formát, amit úgy hívnak: bölcső. Meg macskabölcső. Nem tudom, hol tanulta ezt apa. Talán az apjától. Az apja ugyanis szabó volt, és apa kisfiú korában biztosan hevert mindig szanaszét egy csomó cérna meg spárga.

Ez a macskabölcső-levevősdi volt az egyetlen játék, amit életem során valaha is láttam apámtól. Fütyült a mások mulatságára, a sportra, játékszabályokra.

Angela nővérem régi albumában volt egy újságkivágás a Time magazinból, amiben valaki megkérdezte apát, felüdülésül miféle sportot űz, amire ő ezt felelte: »Miért bajlódnék kitalált játékokkal, mikor annyi a valódi?«

Nyilván ő maga is meglepődött, amikor a madzagból bölcső sikeredett. Talán a gyerekkorára emlékeztette. Egyszer csak kijött a dolgozószobából, és olyat tett, amit még soha. Megpróbált játszani velem. Sohasem játszott még velem, jóformán nem is szólt hozzám soha.

De akkor letérdelt mellém a szőnyegre, kivillantotta a fogát, és az orrom előtt lógázta azt a madzagot. »Látod? Látod? Látod? – kérdezte. – Bölcső. Macskabölcső! Látod, hol alszik a kiscica? Miau. Miau.«

A pórusai akkorák voltak, mint a holdkráterek. A füle, az orrlyuka csupa szőr. Bűzlött a szivarfüsttől, akár a kénköves pokol. Ennyire közelről apám volt a legrandább látvány, amit valaha is láttam. Azóta is kísért álmomban.

Aztán énekelt. Ezt énekelte:

Tente, virágom,

a fa hegyiben,

a macsek a szélben

táncol igen,

ha az ág roppan,

a bő-cső lehull,

s a macsek meg minden

ott van alul.

Sírva fakadtam. Felugrottam, és kirohantam a házból, ahogy csak a lábam bírta.

Abba kell hagynom. Hajnali két óra múlt. Felébredt a szobatársam, és morog, mert kopog az írógép.”

6

Bogármeccs

Newt másnap reggel folytatta levelét. A következőképpen:

„Másnap reggel. Nyolc óra alvás, friss vagyok, mint a harmat.

A diákklub háza néma. Mindenki órán van, csak én nem. Felettébb kivételes helyzetben vagyok. Soha többet nem kell órára mennem. A múlt héten kibuktam. Medikusnak készültem. Igazuk volt, hogy elhúztak. Szemét orvos lett volna belőlem.

Megírom ezt a levelet, aztán talán moziba megyek. Vagy ha kibújik a nap, az is lehet, hogy elsétálok az egyik szakadékba. Hát nem isteniek a szakadékok? Idén két lány kézen fogva beleugrott az egyikbe. Nem vették fel őket a klubba, ahova jelentkeztek. A Tri-Deltába szerettek volna bekerülni.

Na, de térjünk vissza 1945. augusztus 6-ára. Angela nővérem számtalanszor elmondta, mennyire megbántottam apámat aznap, mert nem méltányoltam a macskabölcsőjét, nem maradtam vele ott a szőnyegen, és nem hallgattam, ahogy énekel. Lehet, hogy megbántottam, de azért olyan nagyon nemigen bánthattam meg. Vastagabb bőrű emberi lény aligha született még erre a világra. Egyszerűen senki sem férkőzhetett hozzá, mert nem érdekelte senki. Emlékszem, egyszer, úgy egy évvel a halála előtt, megpróbáltam rávenni, hogy beszéljen anyámról. Nem emlékezett anyámra. Egyáltalán.

Hallotta azt a nevezetes históriát a reggeliről, aznap, amikor anya és apa Svédországba indultak, hogy átvegyék a Nobel-díjat? A The Saturday Evening Post is megírta. Anya pompás reggelit készített. Aztán, amikor leszedi az asztalt, talál apa kávéscsészéje mellett egy negyeddollárost, egy tízcentest meg három egycentest. Apa borravalót adott neki.

Miután apámat ilyen iszonyúan megbántottam – ha igaz –, kirohantam az udvarra. Azt sem tudtam, hova megyek, míg rá nem bukkantam Frank bátyámra egy hatalmas spíreabokor alatt. Frank tizenkét éves volt, és egyáltalán nem lepett meg, hogy ott találom. Gyakran bújt a bokor alá, ha nagy volt a hőség. Akár a kutya, gödröt kapart magának a hűvös földben, a gyökerek között. És hogy mi mindent hurcolt magával Frank a bokor alá! Egyszer például egy malac könyvet. Máskor egy üveg főzéshez való sherryt. Aznap, amikor a bombát ledobták, Frank egy nagykanalat meg egy patentüveget vitt magával a bokor alá. Hogy mit csinált vele? Mindenféle bogarat kanalazott az üvegbe, és addig birizgálta őket, míg egymásnak nem ugrottak.

A bogármeccs annyira érdekes volt, hogy rögtön abbahagytam a bömbölést, egészen el is felejtettem az öreget. Arra már nem emlékszem, miféle bogarakat kanalazott Frank aznap az üvegbe, de egy későbbi bogármeccsünkre jól emlékszem: egy szarvasbogár száz erdei vöröshangya ellen, egy százlábú három pók ellen, erdei vöröshangyák fekete hangyák ellen. Csak akkor hajlandók verekedni, ha az ember szüntelenül rázza az üveget. Ezt csinálta Frank. Rázta, rázta azt az üveget.

Aztán idővel kijött utánam Angela. Felemelte a bokor egyik ágát, és azt mondta: »Szóval itt vagy!« Megkérdezte Franket, mégis mit csinál, ő meg azt felelte: »Kísérletezem.« Mindig ezt mondta, ha bárki megkérdezte tőle, mégis mit csinál. Mindig azt felelte: »Kísérletezem.«

Angela akkor huszonkét éves volt. Igazából tizenhat éves korától ő volt a családfő, amióta anya meghalt, vagyis amióta én megszülettem. Mindig azt mondta, hogy három gyereke van: én, Frank meg apa. És nem is túlzott. Emlékszem, téli reggeleken Frank, apa meg én sorba álltunk az előszobában, és Angela bepakolt bennünket, hajszálra egyformán mind a hármunkat. Csak éppen én az óvodába mentem, Frank a gimnáziumba, apa meg ment az atombombán dolgozni. Emlékszem egy ilyen reggelre, mikor az olajkályha bedöglött, a csövek befagytak, és a kocsi sem indult. Ültünk a kocsiban mi, hárman, Angela meg addig gyötörte az önindítót, míg ki nem merült az akku. Apa csak akkor szólalt meg. Tudja, mit mondott? »A teknősbékákon gondolkodom.« – Mit gondolkodsz rajtuk? – kérdezte Angela. »Hogy amikor behúzzák a fejüket, a gerincük meggörbül vagy összehúzódik?«

Angela történetesen az atombomba egyik névtelen hősnője volt; nem hiszem, hogy ez az eset valaha is nyilvánosságra került. Talán fel tudja használni. A teknősbéka-epizód után apa érdeklődését annyira lekötötték a teknőcök, hogy többet nem dolgozott az atombombán. Végül eljöttek egypáran a Manhattan-tervtől, és megkérdezték Angelát, mitévők legyenek. Ő meg azt tanácsolta, vigyék el apa teknőceit. Úgyhogy egy éjszaka bementek a laboratóriumába, és akváriumostul ellopták a teknőcöket. Apa egyetlen szóval sem említette a teknősbékák eltűnését. Egyszerűen lejött másnap dolgozni, keresett valamit, amivel játszhatna, meg amin gondolkodhatna, és ami játszani- meg gondolkodnivalót csak talált, mindnek volt valami köze a bombához.

Amikor Angela kirángatott a bokor alól, megkérdezte, mi történt apa és énközöttem. Én egyre csak azt hajtogattam, hogy apa milyen ronda, és hogy utálom. Angela erre megpofozott. »Hogy mersz ilyet mondani apádról? – kérdezte. – Kevés ilyen nagy ember élt valaha a világon! Ma megnyerte a háborút! Fel tudod ezt fogni? Megnyerte a háborút!« És lekent még egy pofont.

Nem hibáztatom Angelát a pofonokért. Apa volt a mindene. Nem volt udvarlója. Nem voltak barátnői. Egyetlenegy hobbija volt csak. Klarinétozott.

Egyre csak azt hajtogattam, mennyire utálom apámat; erre Angela megint megpofozott. Aztán Frank előjött a bokor alól, és hasba bokszolta Angelát. Rémesen fájt neki. Elesett és hempergett. Amikor megint lélegzethez jutott, bőgött, és apáért kiabált.

»Úgyse jön« – mondta Frank, és kinevette. Igaza volt. Apa kidugta a fejét az ablakon, és látta, amint Angela meg én a földön hempergünk bőgve, és Frank ott áll, és nevet. Az öreg visszahúzta a fejét, és még csak meg sem kérdezte, mi volt az egész rumli. Nem az emberek voltak a szakterülete.

Tud valamit kezdeni ezzel? Segítség a könyvéhez? Persze nagyon megkötötte a kezemet, amikor azt kérte, ragaszkodjam a bomba napjához. Rengeteg jó anekdota kering a bombáról meg apáról, de nem aznapiak. Ismeri például apának azt az esetét, amikor kipróbálták a bombát Alamogordóban? Amikor felrobbant, és már biztos volt, hogy Amerika egyetlen bombával eltörölhet a föld színéről egy várost, az egyik tudós apámhoz fordult, és azt mondta: »A tudomány megismerte a bűnt.« És tudja, mit mondott erre apa? Megkérdezte: »Mi az a bűn?«

Minden jót!

Newton Hoenikker”

7

A hírneves Hoenikkerek

Newt három utóiratot fűzött a leveléhez:

„Ui. 1. Nem írhatom alá: »testvéri üdvözlettel«, mert az osztályzataim miatt nem fogadnak maguk közé. Az esküt tettem csak le, de most még azt is visszaveszik.

Ui. 2. »Hírneves«-nek mondja a családunkat – azt hiszem, helytelen volna, ha a könyvében is így emlegetné. Én például törpe vagyok: mindössze százhuszonkét centi. Frank bátyámról pedig az volt az utolsó értesülésünk, hogy körözi a floridai rendőrség, az FBI, valamint a Pénzügyminisztérium, mert lopott autókat szállított Kubába, a háborúból visszamaradt tartályhajókon. Úgyhogy a »hírneves« szó aligha megfelelő. A »hírhedt« talán jobban megközelítené az igazságot.

Ui. 3. Huszonnégy óra múlva. Átolvastam a levelemet, és úgy látom, mindenkiben olyan benyomás keletkezhet, hogy mást se csinálok, csak ülök, és mindenféle szomorú dologra emlékezem, és sajnálom magamat. Holott igazából nagyon is szerencsés ember vagyok, és ezt tudom is: hamarosan feleségül veszek egy csodálatos kicsi lányt. Jut ezen a világon mindenkinek szerelem, csak meg kell keresni. Én vagyok rá a legjobb példa.”

8

Newt ügye Zinkával

Newt nem árulta el, ki a barátnője. De úgy két héttel azután, hogy írt nekem, az egész ország tudta, hogy a lány neve Zinka. Csak ennyi. Zinka. Családneve, úgy látszik, nem volt.

Zinka ukrán törpe volt, az orosz Borzoj Táncegyüttes tagja. Newt történetesen látta a társulat egyik műsorát Indianapolisban, mielőtt Cornellba ment volna. Aztán a táncegyüttes Cornellben is fellépett. A cornelli előadás után pici Newt ott állt a színfalak mögött tizenkét szál hosszú szárú Amerika Szépe rózsával.

Az újságok kapva kaptak az eseten, amikor pici Zinka menedékjogot kért az Egyesült Államokban, aztán pici Newttal együtt eltűnt.

Egy hét múlva pici Zinka megjelent az orosz nagykövetségen. Azt mondta, az amerikaiak túlságosan materialisták. Kijelentette, hogy haza akar menni.

Newt a nővére indianapolisi házába menekült. Egyetlen kurta nyilatkozatot adott a sajtónak: „Magánügy volt – mondta. – Szívügy. Nem bántam meg semmit. Ami történt, nem tartozik másra, csak Zinkára és énrám.”

Egy vállalkozó szellemű amerikai újságíró Moszkvában táncoskörökben érdeklődött Zinka felől, és arra a kellemetlen felfedezésre jutott, hogy Zinka nem huszonhárom éves, amennyinek mondta magát.

Negyvenkét éves volt – Newtnak az anyja lehetett volna.

9

A vulkánigazgató

Ellazsáltam az atombomba napjáról írandó könyvet.

Vagy egy év múlva, karácsony előtt két nappal, egy másik sztori kapcsán átutaztam a New York állambeli Iliumon is, ahol dr. Felix Hoenikker munkája oroszlánrészét végezte; ahol pici Newt, Frank és Angela töltötte jellemformáló éveit.

Megálltam Iliumban, hogy körülnézzek.

Eleven Hoenikker már nem volt Iliumban, de egy csomó ember állította, hogy jól ismerte az öreget meg a három különös gyerekét.

Bejelentkeztem dr. Asa Breed alelnöknél, az Általános Kohó és Öntöde Művek kutatólaboratóriumának vezetőjénél. Valószínűleg dr. Breed is az én karaszomba tartozott, bár szinte az első pillanattól fogva utált.

„Szeretetnek, utálatnak semmi köze a lényeghez” – mondja Bokonon. Ezt az intelmet könnyű elfelejteni.

– Tudomásom szerint ön dr. Hoenikker felettese volt szakmai pályafutásának java részében – mondtam telefonon dr. Breednek.

– Papíron – mondta ő.

– Nem értem – mondtam én.

– Ha valóban felettese lettem volna Felixnek – mondta erre –, akkor most alkalmas volnék vulkánok, árvizek, vándormadarak és lemmingek igazgatására. Az az ember természeti erő volt, halandó ember nem irányíthatta.

10

Az X–9-es titkos ügynök

Dr. Breed másnap kora reggelre adott találkozót. Munkába menet értem jön majd a szállodába, mondta, így könnyebben bejuthatok a hét lakat alatt őrzött kutatólaboratóriumba.

Agyon kellett tehát ütnöm egy estét Iliumban. Megismertem már az iliumi éjszakai élet alfáját és ómegáját, a Del Prado Hotelt. Bárja, a Cape Cod Terem kurvatanya volt.

Úgy történt – „úgy kellett történnie”, mondaná Bokonon –, hogy a pultnál mellettem ülő kurvának is, meg a mixernek is, aki kiszolgált, gimnáziumi osztálytársa volt Franklin Hoenikker, a bogárgyötrő, a középső gyerek, az eltűnt fiú.

A kurva, aki Sandra néven mutatkozott be, olyan élvezetekkel kecsegtetett, amilyeneket csupán a Place Pigalle és Port Said nyújthat. Nem érdekel, mondtam én, ő meg volt annyira talpraesett, hogy azt válaszolja: voltaképpen őt se. Végül kiderült, hogy mindketten túlbecsültük fásultságunkat, habár nem sokkal.

Mielőtt azonban felmérhettük volna egymás szenvedélyét, Frank Hoenikkerről beszélgettünk, meg az öregről, aztán egy kicsit Asa Breedről, aztán beszélgettünk az Általános Kohó és Öntöde Művekről, aztán a pápáról meg a születésszabályozásról, valamint Hitlerről és a zsidókról. Beszélgettünk álságokról. Beszélgettünk igazságról. Beszélgettünk gengszterekről, beszélgettünk üzletről. Beszélgettünk a tisztes szegényekről, akik villamosszékbe jutnak; meg a rohadt gazdagokról, akik nem. Beszélgettünk perverz hívőkről. Sok mindenről beszélgettünk.

És berúgtunk.

A mixer rém rendes volt Sandrával. Kedvelte. Tisztelte. Elmondta, hogy az iliumi gimnáziumban Sandra volt az osztályzászló-bizottság elnöke. Első osztályban ugyanis színeket kellett választani, amit aztán egész idő alatt büszkén viseltek.

– Mi volt a színetek? – kérdeztem.

– Narancssárga-fekete.

– Jó színek.

– Szerintem is.

– Franklin Hoenikker is tagja volt a zászlóbizottságnak?

– Nem volt ő tagja semminek – legyintett megvetően Sandra. – Nem vett részt egyetlen bizottságban sem, nem sportolt, nem járt lányokkal. Talán nem is beszélt soha egyetlen lánnyal se. X–9-es titkos ügynöknek hívtuk.

– Mért pont X–9?

– Hát mert mindig mintha épp úton lett volna két titkos hely közt, és nem beszélhetne senkivel.

– Talán tényleg jól fejlett kettős élete volt – véltem.

– Ugy-gyan.

– Ugy-gyan! – horkant fel a mixer is. – Olyan geciző kis srác volt, repülőgépmodelleket fabrikált.

Se egy rohadt macska. Se egy rohadt bölcső.
Utószó Kurt Vonnegut Macskabölcső
című regényéhez

A nagy kedvenc. Alig tizenhárom A/5-ös nyomdai ív. Súlyos diszlexiásoknak legalább két-három óra, míg kiolvassák. Nekem rendszerint egész estés program, mert szinte minden mondatnál elakadok, hüledezek, vihogok, és eltart egy darabig, míg visszamászok a székbe, amiből kiestem. Tömény, mint a székelyek pálinkája. A Vonnegut-rajongók többsége e mű hatására válik a szerző hűséges hívévé. Ez persze nem igazán szerencsés dolog, mert a Macskabölcsővel a szerző a maga számára is túl magasra tette a lécet. Csak erre a könyvre és Az ötös számú vágóhídra adott csillagos jelest.1

Már itt, ezen a ponton eltöprenghetünk, hiszen mindkét mű vegytiszta világvége-irodalom. Akárcsak a Galápagos. Ha lappang is titok e különös tény körül, egyszerű a megfejtése: Vonnegut frenetikus humora, továbbá az az ördögien kimunkált elbeszélőtechnika, amelyhez az Éj anyánk esetében már volt szerencsénk. Gyors, rövid, anekdotikus epizódok sortüze ez a kötet is. Az eredeti szöveg 231 nyomtatott oldala 127 fejezetre tagolódik. Mindegyiknek már a címe is hajmeresztő. Aznap volt a világvége – ez az indító rész címe, egyszersmind a teljes történet tárgya. Igaz, a fejezetcím egyelőre csak 1945. augusztus 6-ára utal, a hirosimai atombomba napjára. Azt a napot azonban a Föld még túlélte. Ám a Macskabölcső végére a planéta jégsivatagként, egykedvűen forog tovább a tengelye körül. Se bogár, se fű, se baktérium, se szúnyog, se teknősbéka, se rohadék macska, se rohadék bölcső. Se ember. Azért történt így, mert – bokononi és tralfamadori felfogás szerint – így is kellett történnie. Úgy látszik, nemcsak a tűzzel tilos játszani. A vízzel sem tanácsos.

A mese abszolút főszereplője Bokonon és az általa írott, Szentírás-alapú szent írás. Az első lapon Bokonon, az utolsó lapon is Bokonon. Köztük tömérdek bokononizmus. A fekete bőrű Messiással első ízben a mese végén találkozunk hús-vér megváltóként. Csakhogy addigra nem marad megváltható lélek.

Vonnegut most, negyedik munkájában ír először egyes szám első személyben. „Hívhattok bátran Jónásnak.” Így kezdődik a narrátor előadása. Ő az öt túlélő egyike. Ha nem lenne az, narrátor sem lehetne. Az indító mondat könnyednek hat, pedig ólomsúlyú. Hiába oldott, vidám, közvetlen. Csapda. A magyar olvasónak leginkább Jónás próféta ötlik eszébe: „És lőn az Úrnak szava Jónáshoz, az Amittai fiához, mondván: Kelj fel, és menj Ninivébe, a nagy városba, és kiálts ellene, mert gonoszságuk felhatolt elémbe!”2

Jónásnak sehogy sem fűlik a foga ahhoz, hogy Ninive ellen kiáltson. Inkább hajóra száll, kereket akar oldani a feladat elől. Csakhogy – és ezt magától Bokonontól tudjuk – a végzet, a vin-dit elől nincs menekvés. A vihartól rémült matrózok persze tüstént vízbe hajítják Jónást, mihelyst megtudják, hogy utasuk „az Úr színe elől fut”. Jónás mellesleg maga javasolja, hogy dobják őt a tengerbe. Amint erre sor kerül, „megszűnék a tenger az ő háborgásától.” A nagy víz nem fagyott meg, egyelőre nem.

Jónás azonban nem viheti el szárazon, hogy rendszeresen kekeckedik a Mindenhatóval. „Az Úr pedig egy nagy halat rendelt, hogy benyelje Jónást.” Odabent a próféta oly szívet tépően imádkozik, hogy „szóla az Úr a halnak, és kiveté Jónást a szárazra.”

A megviselt szent duzzogva teljesíti ninivei küldetését, majd kiköltözik a forró sivatagba, hogy végignézze, mi lesz prófétálkodásának eredménye. „Az Úr Isten pedig egy tököt rendele, és felnöve az Jónás fölé, hogy árnyékot tartson feje fölött.” Csakhogy a Teremtő szeretné megleckéztetni vonakodó küldöncét. Férget küld a tökre, amely elszárad. Jónás napszúrást kap. Nincs jó hangulatban, mikor az Úr aziránt érdeklődik, hogy haragszik-e a tök miatt. Jónás dacoskodik: „Méltán haragszom, mind halálig!” A Szentírásból nem derül ki, megbékítette-e Jónás lelkét a Teremtő Ninive megkímélésével kapcsolatos elmés magyarázata. Nagyon úgy fest, hogy Jónás megmaradt kekeckedőnek. Így nyerte el egy huszadik századi prófétatárs, Kurt Vonnegut tetszését, ezért kapott főszerepet a Macskabölcsőben. Feltehetőleg.

Az amerikai olvasónak azonban nem a bibliai Jónás jut először az eszébe, hanem Herman Melville (1819–1891) Moby Dickje (1851). Ahab kapitány bálnát üldöz, egyik lábát már el is veszítette, de állhatatosan keresi, „hol fúj”. Azt a történetet is egy túlélő tanú meséli el. „Szólítsatok Ishmaelnek” – így kezdi a rettenetes párviadal leírását. Ishmael Ábrahám első és kedvenc fia. Neve azt jelenti: Isten hallja. Vajon mit üzen mindezzel Vonnegut? Alighanem azt, hogy akár mi keressük az igazságot, akár az igazság talál meg bennünket, akár menekülünk előle, akár belenyugszunk, végül mindenképpen a felsőbb hatalmak, a rajtunk kívül álló erők akarata érvényesül. Lám, Ahab kapitány is elfoglalta Jónás megüresedett helyét a halban.

Saját igazsága nyelte el dr. Felix Hoenikkert, a Nobel-díjas tudóst, a víz új, iszonyatos izotópjának feltalálóját. Csak mellesleg: ő az atombomba atyja. Akad gyilkosabb fegyver is a tarsolyában. Alakját Vonnegut Irving Langmuir (1881–1957) Nobel-díjas amerikai kémikusról és fizikusról mintázta. Langmuir a General Eletric legendájának számított, amikor az ifjú Vonnegut a cég marketingosztályára került. A nagy tudós tizenegy éves koráig csökkentlátó volt. Amikor kigyógyították, gyermeki kíváncsisággal csodálkozott rá a világra. Minden érdekelte, nemcsak a felületi rétegek kémiája, amely fő kutatási területe lett. Kötetlen munkaidőben dolgozott, azzal foglalkozott, amivel csak akart. Langmuir tőrőlmetszett szórakozott professzor. Borravalót helyezett a tányérja alá otthon, a saját feleségének. 1909 és 1950 között állt a GE alkalmazásában. Fantasztikus találmányokkal gazdagította a mamutcéget, de ötletét, a „szuperjeget” sohasem szabadalmaztatta.

Vonnegut maga nyilatkozta, hogy a 9. vízizotópot Langmuir eszelte ki. Az 1930-as években H. G. Wells körutazást tett az Egyesült Államokban. Mindenütt tisztelettel fogadták, így a General Electricnél is, ahol Langmuir felvetette az írónak a szobahőmérsékleten megfagyó víz gondolatát. „Ragyogó regénytéma” – ezt mondhatta Wellsnek, és persze igaza is lett. Csakhogy H. G. Wells elhunyt, azután Langmuir is elhunyt. „Aki kapja, marja” – nyilatkozta egy riporternek Vonnegut. „Az ötlet a megtalálóé.” Így lett a szuperjégből a regényben vámpéter, a nem bibliai Jónás karaszának tengelye, Bokonon szerint az a dolog, amely a karaszt – ezt a véletlenszerűen kombinálódó családot – Isten célja érdekében megszervezi.

A nem bibliai Jónás – efelől ne legyen kétségünk – maga Vonnegut. Az Istennel huzakodó próféta. „Ifjabb éveimben, két feleséggel ezelőtt, kétszázötvenezer cigarettával, harminc hektó piával ezelőtt…” a nem bibliai Jónás anyagot akart gyűjteni Aznap volt a világvége című könyvéhez. „Keresztény könyvet” készült írni arról, hogy a „fontos amerikaiak” mégis mit csináltak az első atombomba ledobásának napján. Ez a soha meg nem írt könyv lett a kankan, vagyis az eszköz, amelynek révén a nem bibliai Jónás eljutott saját karaszához. Kutatómunkája vezeti a General Electric kísérleti központjába, ahol Asa Breed igazgató – nem mellesleg a három Hoenikker gyerek igazi apja – megemlíti neki a szuperjeget. A mindent megfagyasztó szert a haditengerészet egyik tábornoka „rendelte” Hoenikkertől, mert a mocsaras vidékek hátráltatták a katonákat a támadásban. Hoenikker otthon, háza konyhájában állítja elő a félelmetes izotópot.

A feltaláló találmánya, az atombomba ledobásának napján egyébként spárgával játszadozott. Macskabölcsőt csinált. Ikszeket, egyetlen szál madzagból. Még nyávogott is, hátha kisfia, a törpe Newt meglátja bennük a macskát. Ez volt az első és utolsó alkalom, hogy a zseniális tudós figyelmére méltatta egyik gyerekét. „Az élők nem érdekelték” – emlékezett rá Newt.

„Majonéz”. Ez a 28. fejezet címe. Ki szeretnék térni a majonézre, mert a nem bibliai Jónást a General Electricnél tett látogatása során különös lift szállítja a földszintre. Az ötös számú felvonó. Véletlen-e, hogy ötös számú ez a felvonó? Aligha. Aligha. Sokszor eltűnődtem már azon, hogy Vonnegut eredetileg a Macskabölcsőt szánhatta a Drezda-könyvnek. Vagy egy részének. Az járhatott az eszében, hogy tűz helyett vízzel idézteti elő a földi poklot. Talán. Talán nem. Gyagyás öreg néger az ötös számú lift kezelője. Csakis akkor nyomja meg a gombot, ha úgy tartja kedve, és ha kellőképpen kielmélkedte magát. Egy korábbi utasa szerint az ötös számú lift: maja építészet. „Hát akkor én mi vagyok? Majonéz?” – kérdezi tőle a vén bölcselkedő, gombok nyomogatója.

Ötös számú lift. Ötös számú vágóhíd. Nyilván véletlen. Csak hát Vonnegut semmit nem írt le véletlenül.

A Charles Scribner’s Sons cég adta ki 1952-ben a Gépzongorát, és egyszersmind elővásárlási jogot szerzett egy következő könyvre. Vonnegut a Macskabölcső kéziratának mintegy felét adta át ottani barátainak, az előleget is felvette rá. Úgy fest, hogy a szerkesztőknek tetszett a szöveg, mert többször és egyre indulatosabban kérték a teljes regényt. Csakhogy Vonnegut nem boldogult a művel, sőt 1957 októberében a már négy éve leadott oldalakat is visszakérte. Nem adták vissza. Vonnegut felesége így ír az esetről: „Összeszidtam a férjemet… amiért kilátástalannak tartja, hogy valaha is megírja azt a rohadt könyvet. Olyan erős itt ez az érzés, késsel lehetne vágni… Ő állítja, maga a munka nyomasztja.”3

Különös történet mindenesetre. Számos forrásból, sőt Az ötös számú vágóhíd első fejezetéből is értesülhetünk, hogy Vonnegut mennyit szenvedett Drezda-könyvével. Jóformán a háborúból való hazatérése óta dolgozott rajta. Sehogy sem haladt. A Scribner’s-vita után valósággal tombolt. Állandóan a gyerekeket szidta, azt állítván, hogy miattuk nem képes koncentrálni. „Mi a fenét csináltok ott fenn? Kussoljatok már!” – rikácsolta. Ehhez hasonló apró életrajzi törmelékek olvastán ötlött fel bennem, hogy Vonnegut a Macskabölcsőt tervezhette drezdás könyvnek. Nem lennék meglepve. Tömegmészárlásról nehéz írni, mint tudjuk. Csak a madarak kommentálhatják. És lám, az a drezdai madár épp a Macskabölcső 116. fejezetében szólal meg először.

És még egy apróság. Valójában persze nem az. Az ötös számú vágóhíd egyik fontos, többször felbukkanó eleme a narancssárga-fekete szín. Ilyenre mázolták az amerikai hadifoglyokat szállító német szerelvények tetejét, hogy a szövetségesek gépei lehetőleg ne bombázzák őket. (Ettől még persze bombázták a vagonokat.) És találják ki, milyen színű Frank Hoenikker gimnáziumi osztályának zászlaja a Macskabölcsőben (10. fejezet)? Véletlenül pont narancssárga-fekete. „Jó színek” – mondja róluk a nem bibliai Jónás.

A nem bibliai Jónás kívülálló elbeszélőből fokról fokra a történet középpontjába kerül. „Atombombás” könyve soha nem készül el, viszont a lap, amelynek dolgozik, elküldi őt San Lorenzo szigetére, hogy riportot készítsen egy Albert Schweitzer-szerű dzsungelorvosról. Narrátor marad ugyan, de már aktív, cselekményformáló figuraként. Tehát se könyv, se riport. Nem ér rá.

A 75. fejezetben találkozunk Julian Castle-lal, a pestisesek jótevőjével. Castle rejtelmes figura. Cukorbárók dúsgazdag leszármazottja. A nem bibliai Jónás faggatni kezdi küldetéséről, de fölöttébb furcsa magyarázattal kell beérnie. „Ez a kettőnk dolga, Jézussal.” Mondom, ez a Castle rejtelmes figura. A 75. fejezet pedig Kurt Vonnegut életművének egyik legérdekesebb oldala. Az az érzésem, hogy a szerző ezt a részt eredetileg a regény legvégére szánta.

San Lorenzo, a karibi banánköztársaság természetesen nem létező állam, mégsem állítanám, hogy Vonnegut nem valós modellek alapján alkotta meg. Három országból gyúrhatta. Az egyik természetesen Fidel Castro Kubája. Miközben Vonnegut 1962-ben az utolsókat simította a Macskabölcsőn, az újságok, a rádióadások és a televíziós összeállítások az egész világon másról sem szóltak, mint a rakétaválságról. Tizenhét évvel Hirosima után felsejlett a globális atomháború réme.

A második állammodell nyilvánvalóan a „Papa Doc” Duvalier terrorja alatt nyögő piciny, koldusszegény szigetország, Haiti, ahol – akárcsak Kubában – az éhező nép babonaságokkal, karib vuduval, kabalákkal és némi alig értett kereszténységgel vészelte át az elképzelhetetlen nyomort, az emberhez teljességgel méltatlan életet.

A harmadik „mintaország” a Dominikai Köztársaság. Ott is – enyhe túlzással – tizedesek meg őrmesterek puccsai révén cserélődött az apatikus nép fölötti uralom.

San Lorenzóban McCabe tizedes és Lionel Boyd Johnson – helyi dialektusban ejtve: Bokonon – kommunisztikus rendszert próbál bevezetni. Az első évben még egyenlő mértékben szét is osztják a nagykorú lakosok között az ország megtermelt nemzeti jövedelmét. Fejenként alig hét dollárra futotta.

Ki ez a Bokonon? 1891-ben Tobago szigetén született mint fekete bőrű brit alattvaló, ilyeténképp az anglikán egyház tagja. Nagyapja kalózok elásott kincsére bukkan.

A Johnson família mesésen meggazdagodik. Lionel Londonban politikai gazdaságtant tanul. Részt vesz az első világháborúban. Ypres-nél gáztámadás éri. Két évig tart, amíg felépül. Hazaindul. Hosszas vándorlás következik, de Johnson soha nem jut el a tobagói partokra. Viszont Haitin összebarátkozik egy amerikai katonaszökevénnyel, Earl McCabe tizedessel, aki ellopta százada üdülési alapját. Miamiba igyekeznek, de a vihar a két kalandort San Lorenzóra sodorja. Bokonon és a tolvaj tizedes pucéran lép a szigetre. Rádöbbennek, hogy Isten küldetéssel bízta meg őket. San Lorenzo népének boldogításával.

„Partra vetett hal

e vad tenger peremén,

ziháltam a földön,

így lett belőlem Én.”4

Bokonon egy kék bálna alakú hegyen lakik, amelyet McCabe-ről neveztek el. Johnsonból Bokonon lesz, a vallásalapító. A Szentírásból, Gandhi tanaiból és a saját kútfejéből fomákat – kegyes hazugságokat – és lélekvidámító kalüpszókat, továbbá rítusokat fabrikál. Rövidesen bokononista hitre tér a San Lorenzó-i nép. Mind a félmillió nincstelen. McCabe, a tizedes és államelnök úgy tesz, mintha szenvedélyesen üldözné ezt a hitet, mire a lakosság hevesen és bigottan habzsolni kezdi a tiltott gyümölcsöt.

A nem bibliai Jónás karaszának élő tagjai San Lorenzóra vetődnek. Köztük a három Hoenikker gyerek. Három szerencsétlen teremtés. A törpe Newt egy vele azonos testmagasságú ukrán balerinába szeretett bele. Az apró balerina, Zinka – másodállásban szovjet kém – meg is kaparintotta Newt szuperjégrészét a Szovjetunió számára. Newt égimeszelő nővére, a csúf, lófejű, de csodálatosan klarinétozó Angela a Pentagonnal barterezett. Szívdöglesztő férjet szerzett pár szemcse fagyasztókristályért. Frank pedig Papának, San Lorenzo bokononista diktátorának juttatott a maga jégadagjából. Cserébe dandártábornoki rangot kap, és a lehetőséget, hogy végre kedvére barkácsolhasson.

Több kiváló Vonnegut-kutató, köztük Jerome Klinkowitz és Peter Reed, bejáratos volt imádott Mestere házába. Itták a szavait, feljegyezték elejtett megjegyzéseit. Az Időomlás nevezetes kagylósütésekor ők is a tűz körül ülnek. Számomra Peter Reed véleménye különösen sokat nyom a latban, tekintettel arra, hogy ő ásta elő és rendezte kötetekbe a magazinokban megjelent, és tökéletes feledésbe merült Vonnegut-novellákat. Ezek a megszállott Vonnegut-szakértők tudni vélik, hogy Felix Hoenikker nem más, mint Kurt édesapja, a három Hoenikker gyerek pedig azonos idősb Kurt Vonnegut három gyermekével. Vagyis Angela = Alice, Frank = Bernard, pici Newt = ifjabb Kurt.

Sokat tépelődtem ezen, de szerintem az ötlet nem több, mint bennfentes fantazmagória. Vonnegut a nem bibliai Jónás révén egyébként is korán belép a történetbe. Amikor az iliumi temetőben az események krónikása saját családnevét, ezt a furcsa hangzású német nevet olvassa egy síremléken, a nem bibliai Jónás megérti, hogy sokkalta több köze lehet a Hoenikker família végzetéhez, mint feltételezte. Tudjuk továbbá, hogy Vonnegut eredeti szövegében szégyentelenül fel is véste nevét a szobor talapzatára, csakhogy a Delacorte kiadó szerkesztője lebeszélte róla. Azzal érvelt, hogy így sem marad kétség, így is nyilvánvaló: Jónás nem más, mint Vonnegut. Ha azonban Vonnegut – Jónás révén – magára is szerepet oszt, dramaturgiai képtelenség, hogy további karakterrel is azonosítsuk őt. A törpe Newttal. Az Angela = Alice kapcsolatot azért zárnám ki, mert a rút Hoenikker lány testvéreinél is rettenetesebb bűnt követ el. Szuperjegéért szerez magának férjet. Vonnegut azonban imádta Alice nővérét, egyenesen neki írt, egyszemélyes közönségének tekintette. Ők ketten szinte dupraszt alkottak. Bernard bátyjára, a „felhőfizikusra” pedig mindig is felnézett, valóban büszke volt rá. A regénybeli összes Hoenikkerről viszont – lássuk be – lesújtó képet fest. Addig-addig szerencsétlenkednek a jegeikkel, míg el nem pusztítják az egész Földet. Apjukkal bűnszövetségben. Nem, a tudós Vonnegut-specialisták teóriáját nem tudom elfogadni. Ha mégis igaz, Reedék épp bálványukra vetnek rossz fényt. Vonnegut maga körül minden egyes tabut ledöntött, de Alice nővére emlékét soha nem szennyezte volna be.

A duprasz, mint tudjuk, kétszemélyes karasz. Az életműben már láttunk rá példát. Az Éj anyánkban Campbell „kétszemélyes országa” is duprasz. Csak neki, Campbellnek és imádott feleségének jut benne hely. A Macskabölcsőben a Minton házaspár alkot dupraszt. Portréjukat Vonnegut végtelen szeretettel rajzolta meg. Vajon kiről mintázhatta őket?

Létezik hamis karasz is. Bokonon nagybömbnek nevezi. E látszólagos brigád Isten útjainak szempontjából céltalan. Példák: a General Electric cég, „valamint bármely nemzet, bármikor, akárhol.”

Bokonon dalra serkentő szavaival:

„Ha érteni vágyod a nagybömböt,

hámozz meg egy léggömböt.”

Tehát a General Electric, e mű egyik fő ihletője nem egyéb, mint nagybömb, vagyis hámozott luftballon.

Papa, San Lorenzo elnök-diktátora, elődje, McCabe tizedes hajdani bennszülött jobbkeze, Jónásék érkezése idején javában haldoklik. Nyakában fémhenger lóg, abban tárolja a maga szuperjegét. Amikor a díszszemlén egy repülő pont az elnöki várba csapódik, Papa elviselhetetlen fájdalmában lenyeli hengere tartalmát. A parton álló elnöki vár összeomlik, Papa pedig aranycsónak nyoszolyáján a tengerbe zuhan. A testében lévő szuperjég egy szempillantás alatt megfagyasztja a Föld minden tengerét, folyóját, patakját, de még a faunában és flórában rejtőző legutolsó vízmolekulát is. Meghal a bolygó. A hadtudomány öli meg. A General Electric. Nem marad se egy rohadt macska, se egy rohadt bölcső (No damn cat, and no damn cradle). Ma már szállóige.

Persze, mint mindig, ezúttal is akadnak túlélők.

A nem bibliai Jónás, aki befejezheti a Macskabölcsőt. Bokonon, aki lezárhatja szent írását. A három Hoenikker gyerek. És egy ütődött amerikai házaspár, akik eredetileg San Lorenzóra akarták telepíteni bicikligyárukat, mert a szigeten hírét sem hallották szakszervezeteknek, sztrájkoknak és bérkövetelésnek.

Szomorúak? Ellenkezőleg. Bőven maradt vizük és elemózsiájuk. Lelküket betölti Bokonon könyvének legfontosabb textusa:

„Irányítsa éltedet a foma, mert általa leszel

bátor és szelíd és egészséges és boldog.”

Továbbá életben maradnak Frank Hoenikker kísérleti hangyái. Összefogva vizet állítanak elő maguknak.

Szörnyű történet. Fekete komédia. Olvasása közben a hasunkat fogjuk a röhögéstől. Vonnegut ír még néhány világvégét. Az ötös számú vágóhídban például egy tralfamadori pilóta csészealj-tesztvezetés közben megnyom egy gombot, mire az egész Univerzum elpusztul. A Föld is. A Galápagosban5 globális gazdasági válság és éhínség irtja ki a Homo sapienst. A néhány túlélő nagy testű, kis agyú hallá módosul, és boldogan szaporodik. A Macskabölcső túlélői számára a fajfenntartás lehetősége kizárt.

A művet Borbás Mária csodálatosan fordította magyarra. A kalüpszókat a néhai Orbán Ottó ültette át. Csupa remeklés.

A Macskabölcső nem apokaliptikus legvége révén vált az 1960-as években születő underground irodalom egyik alapvetésévé. Epizódjai és bokononista szállóigéi avatták kultikus könyvvé. A hippimozgalom szinte Bibliájának tekintette.

Theodore Sturgeon (1918–1985), Vonnegut cimborája, Kilgore Trout modellje Több mint emberi6 című regényében tűnik fel a gondolat, hogy a lelkek egymásba olvadhatnak. Vonnegut innen vadászta ki a boko-marut, a talp-a-talphoz lábszertartást. Angolul sole = talp, soul = lélek. Egyformán ejtjük őket. Szellemes és fontos szójáték.

„Mi szent a bokononistáknak?” – kérdezi a nem bibliai Jónás. „Csak egyvalami” – feleli neki Frank Hoenikker. Mindketten megtért bokononisták. „Az óceán? A nap?” – faggatja őt a nem bibliai Jónás. „Az ember… Csak az ember.”

Megkérdezték Vonnegutot, mennyi ideig tartott, míg kiagyalta a bokononista sákramentumot. „Pár óra volt az egész” – nyilatkozta. A karaszt például egy Karass nevű Cape Cod-i szomszédja levélszekrényéről csórta.

San Lorenzón egy fontos mellékszereplő, dr. Schlichter von Koenigswald szintén bokononista hitre tér. Ő „Papa” elnök háziorvosa. Előzőleg Mengelének dolgozott. Hat évig Auschwitz tábori orvosaként ténykedett. A jó doktor a szigeten vezekel. A dzsungelkórházban pestiseseket gyógyít. Nincs könnyű helyzetben, mert 3010-ig kellene éjt nappallá téve életeket mentenie ahhoz, hogy elérje az általa megöltek számát. Koenigswald, Jónás-Vonnegut karaszának tagja épp a diktátort próbálja újraéleszteni, amikor hozzáér a jéghez, és négykézláb álló szoborrá merevedve holtra fagy.

Ars poetica. „Ha valaki íróvá lesz, szerintem szent kötelezettséget vállal, hogy maximális sebességgel állítja elő a szépséget, a felvilágosultságot, meg a vigaszt” – jelenti ki a nem bibliai Jónás. Ez Vonnegut vállalt küldetése. Meg még ez: „Csökkentsük a magunk és az egész emberiség ostobaságát és gonoszságát.”

„…és kiálts ellene, mert gonoszságuk felhatolt elémbe!” A bibliai Jónás kiáltott. Ninive népe észhez tért, és megmenekült. Vajon meghalljuk-e a nem bibliai Jónás féltő jajszavát?

Az Egyesült Államokban a Macskabölcső ma ifjúsági irodalomnak minősül. Nem az. Mint ahogy nem az a Moby Dick, A Pál utcai fiúk, a Robinson Crusoe. Nem azok Mark Twain művei sem. Aki újra elolvassa őket, maga is meggyőződhet erről. „Ifjúsági” irodalom mint műfaj egyébként sem létezik.

Vajon pesszimista, anarchista, vallásgúnyoló mű-e a Macskabölcső? Dehogy. Sokkal inkább egy második világháborús veterán, egy Drezda-túlélő, hullapiramis-építő sajátos figyelmeztetése. Amikor a hadifogoly Vonnegut szétnézett a porig rombolt Drezdán, kősivatagot látott és emberi-állati tetemek tíz- és tízezreit. Zsiráfszobrot, szénből. Életnek arrafelé nyoma sem maradt. Szuperjég is végezhetett volna a várossal, amely azonban nem mélyhűtés, hanem az ellenkezője útján pusztult el. Egy bölcs tanító, nagy gondolkodó aggódó intése a könyv: az ember felelősséggel tartozik a másik ember és a bolygó iránt. Továbbá: egyik nemzet sem különb a másik nemzetnél. Győző a legyőzöttnél. A humor: ezen intelem hordozója. Nem mellesleg: Kurt Vonnegut első négy regényéből háromban tételes vallások alapítója.

Kurt Vonnegut Macskabölcsőjének első hatezer példánya lagymatagon fogyott. A tabudöntés nem sokat hozott a konyhára. A nem bibliai Jónás továbbra is a peremen kínlódott. Kreatív írást oktatott Iowában. Ebből élt. A Macskabölcső egyetemi körökben hódított. Világsikeréhez azonban Az ötös számú vágóhíd elemi erejű áttörése kellett.

A Chicagói Egyetem a Macskabölcsőt – nyolc évvel a megjelenése után – 1971-ben sikeresen megvédett PhD-dolgozatnak nyilvánította, és az akkor már mesésen gazdag és híres Vonnegutnak az antropológiai tudományok doktora fokozatot adományozta. Szívből gratulálok, dr. Vonnegut!

Karaszod tagja:
Szántó György Tibor

Jegyzetek

Macskabölcső

* Ártalmatlan hazugság

Utószó

1 Kurt Vonnegut: Virágvasárnap, 341. old., Maecenas, Bp., 2002; Szántó György Tibor fordítása

2 Jónás, 1 : 1–2, Károli Gáspár fordítása

3 Charles J. Shields: Így megy ez – Kurt Vonnegut élete, 178. oldal, Maecenas Könyvkiadó, Bp., 2012; fordította Pék Zoltán

4 Ezt és az összes bokononi „kalüpszót” Orbán Ottó fordította

5 Maecenas Könyvkiadó, Bp., 2008; fordította Szántó György Tibor

6 Maecenas Könyvkiadó, Bp., 2007; fordította F. Nagy Piroska

Tartalom

1 / Aznap volt a világvége

2 / Klassz, klassz, csuda klassz

3 / Csacskaság

4 / Kacsok ha kuszálódnak

5 / Egy leendő medikus levele

6 / Bogármeccs

7 / A hírneves Hoenikkerek

8 / Newt ügye Zinkával

9 / A vulkánigazgató

10 / Az X–9-es titkos ügynök

11 / Fehérje

12 / Világvége-csemege

13 / A trambulin

14 / Mikor még minden automobilban metszett üvegváza volt

15 / Boldog karácsony

16 / Vissza az oviba

17 / A lánypiac

18 / A világ legértékesebb árucikke

19 / Soha többé iszapot

20 / Szuperjég

21 / Jég hátán tengerész

22 / Egy ember a bulvársajtótól

23 / Az utolsó tepsi sütemény

24 / Mi fán terem a vámpéter

25 / Dr. Hoenikker leglényege

26 / Mi az Isten

27 / Mars-lakók

28 / Majonéz

29 / Emléked él

30 / Csak alszol a sírban

31 / Ez is Breed, az is Breed

32 / Dinamitpénz

33 / Egy hálátlan ember

34 / Vin-dit

35 / Barkácsbolt

36 / Miau

37 / Egy korszerű dandártábornok

38 / Sehol annyi barrakuda

39 / Fata morgana

40 / A Remény és Irgalom Háza

41 / Kétszemélyes karasz

42 / Kerékpárt Afganisztánnak

43 / A demonstrátor

44 / Társutasok

45 / Miért gyűlölik az amerikaiakat

46 / Hogyan intézik el a császárt a bokononisták

47 / Dinamikus feszültség

48 / Tisztára Szent Ágoston

49 / Partra vetett hal a vad tenger peremén

50 / Mint az ujjam

51 / Oké, anyu

52 / Meg se kottyan

53 / A Fabri-Tek elnöke

54 / Kommunisták, nácik, royalisták, ejtőernyősök és frontlógósok

55 / Soha többé névmutatót

56 / Önellátó mókusketrec

57 / Lidércnyomás

58 / Zsarnokság kis hibával

59 / Kapcsoljuk be a biztonsági öveket

60 / Elnyomott nemzet

61 / Mit ér egy tizedes

62 / Miért nem fél Hazel

63 / Szabad néped ellen nem támad az ellen

64 / Béke és bőség

65 / Főszezon San Lorenzón

66 / Ami a legerősebb

67 / Ko-am-póóó

68 / Ü dénukrásuó szész mértürjó

69 / Az óriás mozaik

70 / Bokonon legjobb tanítványa

71 / Öröm és boldogság amerikainak lenni

72 / Szarházi Hilton

73 / Döghalál

74 / Macskabölcső

75 / Tiszteltetem Albert Schweitzert

76 / Julian Castle és Newt egy emberként úgy vélekednek, hogy semmi sem jelent semmit

77 / Aszpirin és boko-maru

78 / Acélgyűrű

79 / Miért durvult el McCabe lelke

80 / A vízesésszűrő

81 / A hálókocsi-kalauz fiának fehér arája

82 / Za-ma-ki-bo

83 / Dr. Schlichter von Koenigswald jóformán egálban van

84 / Áramzavar

85 / Egy rakás foma

86 / Két kicsi kancsó

87 / Tetszik a fizimiskám

88 / Miért nem lehet Frank köztársasági elnök

89 / Macskazsák

90 / Bibi

91 / Mona

92 / Imigyen ünnepli első boko-maruját a költő

93 / Hogyan veszítettem el kis híján Monámat

94 / A legmagasabb hegy

95 / Meglátom a kampót

96 / Mi van a kalapdobozban

97 / A büdös keresztény

98 / Utolsó kenet

99 / Üttön eté a szarát

100 / Frank eltűnik a süllyesztőben

101 / Elődeim példáját követve kiátkozom Bokonont

102 / Aceton

103 / Az írósztrájk kórtana

104 / Szulfatiazol

105 / Fájdalomcsillapító

106 / Mit mond a bokononista öngyilkosság esetén

107 / Ezt nektek!

108 / Frank megmondja, mi a teendő

109 / Frank magamentsége

110 / A Tizennegyedik Könyv

111 / Pihenő

112 / Newt mamájának retikülje

113 / Történelem

114 / Mikor a golyó szíven talált

115 / Így történt

116 / A nagy Ü-hüm

117 / Menedék

118 / A vasszűz meg a várbörtön

119 / Mona megköszöni

120 / Mindenkinek, akit illet

121 / Felelj gyorsan!

122 / A Robinson család

123 / Macskák és emberek

124 / Frank hangyafarmja

125 / A tasmánok

126 / Halk sípocska, zengd

127 / Itt a vége

Se egy rohadt macska.
Se egy rohadt bölcső.

Jegyzetek

helikon.libricsoport.hu

ISBN 978 963 479 923 8

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License