Freida McFadden

NEVER LIE

Sose hazudj

A mű eredeti címe: Never Lie by Freida McFadden

Fordította: Weisz Böbe

Copyright © 2022 by Freida McFadden

Cover Design by Erin Fitzsimmons/Sourcebooks

Hungarian Translation © Weisz Böbe, 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635805594

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A családomnak

PROLÓGUS

ADRIENNE

Mindenki hazudik.

Évekkel ezelőtt kidolgoztak egy pszichológiai kísérletet, hogy felmérjék a becstelen viselkedés gyakoriságát. A kísérletben egy hibásan működő automatát használtak.

A kísérleti alanyoknak el is mondták, hogy az automata rosszul működik. Ha bedobnak egy dollárt, a hibás gép kiadja a csokit, de aztán a pénzt is visszaadja. Az automatát használók pontosan ezt tapasztalták, így egy, kettő, három, vagy akár négy ingyencsokit is begyűjtöttek, aztán szépen zsebre tették a pénzüket, amit az automata kiadott nekik.

Azonban az automatán ott állt a következő felirat is: „Kérjük, a gép meghibásodását jelezze a következő telefonszámon.” Az alanyok nem tudhatták, de a megadott telefonszámon a kísérlet egyik kutatója várta a bejelentéseket.

Tippeld meg, hányan hívták fel ezt a számot, hogy bejelentsék a gép meghibásodását.

Nulla.

Pontosan. A több tucat alanyból egyetlenegy sem volt elég becsületes ahhoz, hogy felhívja a számot, és bejelentse, hogy elromlott az automata. Mindegyik eltette az ingyencsokit, és ment a maga dolgára.

Mint mondtam, mindenki hazudik.

Rengeteg könnyen beazonosítható jele van annak, ha valaki nem mond igazat, különösen, ha nem gyakorlott hazudozóról van szó. Képzett pszichiáterként közelről ismerem ezeket a jeleket. Már-már túl könnyű észrevenni őket.

Aki hazudik, az fészkelődik.

A hangszíne vagy a beszédmintázata megváltozik.

Aki hazudik, az túl sok információt oszt meg, részletekbe menően locsog, hogy meggyőzze magát vagy másokat arról, amit mond.

Már léteznek készülékek, amelyek felismerik és azonosítják ezeket a mintázatokat. Azonban még a legjobb hazugságvizsgálók is huszonöt százalékos hibaaránnyal dolgoznak. Én ennél jóval pontosabb vagyok.

Ha a pácienseimmel való beszélgetésekről készült hangfelvételeket hallgatod, ez nem mindig derül ki. A szalag nem rögzíti a fontos vizuális jeleket. Például a szemkontaktus kerülését, vagy amikor eltakarják a szájukat vagy a szemüket. De ha a páciensem vagy, és ott ülsz a rendelőmben, és beszélgetünk, figyelem az arcodat és a gesztusaidat, hallom a hanghordozásodat.

Tudni fogom az igazat. Mindig tudom.

Nekem soha ne hazudj!

ELSŐ FEJEZET

TRICIA

NAPJAINKBAN

Reménytelenül eltévedtünk, és a férjem ezt nem hajlandó belátni.

Nem mondhatom, hogy ez szokatlan viselkedés lenne Ethan részéről. Hat hónapja házasodtunk össze – még mindig friss házasoknak számítunk –, és az idő kilencven százalékában tökéletes férj. Ismeri a város összes romantikus éttermét, még mindig rendszeresen virággal lep meg, és amikor a napomról kérdez, tényleg meg is hallgatja a válaszomat, és a megfelelő kérdéseket teszi fel.

De az idő maradék tíz százalékában olyan makacs, hogy üvölteni tudnék.

– Nem kanyarodtál le a Cedar Lane felé – mondom. – Már jó fél kilométerrel ezelőtt elhagytuk a lehajtót.

– Nem. – Ethan nyakán ijesztően kidagad egy ér. – Még előttünk van. Nem hagytuk el.

Bosszúsan fújok egyet, és megmarkolom a papírlapot, amelyre kinyomtattuk a westchesteri házhoz vezető útvonalat, amit Judy, az ingatlanosunk küldött. Igen, van GPS-ünk is, de nagyjából tíz perce elveszítettük a jelet. Most pedig erre az írott utasításra kell hagyatkoznunk. Mintha a kőkorszakban élnénk.

Nos, Ethan félreeső helyet szeretett volna. A kívánsága most valóra válik.

A legrosszabb az egészben az, hogy havazik. Pár órája kezdett rá, még akkor, amikor hátrahagytuk Manhattant. Amikor elindultunk, még csak cuki fehér hópelyhek hullottak, és földet érve azonnal el is olvadtak. Az utóbbi egy órában azonban a pelyhek négyszer akkorák lettek. Már nem cukik.

Most, hogy letértünk a sztrádáról, ezt a kihalt, keskeny utat vastagon borítja a hó. És Ethan a legkevésbé sem teherautót vezet. A BMW-jének meseszép, kézzel varrt bőrülése van, de az autó elsőkerék-meghajtású, és Ethan nemigen szokott hóban vezetni. Ha megcsúsznánk, valószínűleg azt sem tudná, ilyenkor a kormányt a csúszás irányába kell-e fordítani, vagy épp ellenkezőleg. (Ugye a csúszás irányába?)

És mintegy végszóra, a BMW meg is csúszik a jeges latyakban. Ethan ujja egészen elfehéredik a kormányon. Egyenesbe hozza a járművet, de a szívem vadul dobol.
A hó egyre jobban szakad. Ethan kihúzódik az út szélére, és felém nyújtja a kezét.

– Hadd nézzem azt a cetlit!

Engedelmesen átadom neki a kissé gyűrött papírlapot. Bárcsak hagyta volna, hogy én vezessek! Ethan sosem ismerné el, hogy jobban tájékozódom nála.

– Szerintem elhagytuk a lehajtót, Ethan.

Lenéz a gépelt instrukcióra. Aztán hunyorogva kiles a szélvédőn. Bár maximális sebességen megy az ablaktörlő, és a távolsági fényszóró is ég, rettenetesek a látási viszonyok. Most, hogy a nap lement, jó, ha háromméternyire látunk el. Azon túl minden vakítóan fehér.

– Nem… Már látom, hogy jutunk oda.

– Biztos vagy benne?

Ahelyett, hogy válaszolna a kérdésemre, csak azt morogja:

– Meg kellett volna néznünk a várható időjárást, mielőtt elindultunk.

– Nem kellene inkább visszafordulnunk? – A kezemet becsúsztatom a térdem közé. – Máskor is megnézhetjük azt a házat. – Mondjuk, amikor nem tombol körülöttünk hóvihar.

A férjem felém kapja a fejét, és úgy néz rám, mintha elment volna az eszem.

– Tricia, már majdnem két órája úton vagyunk. Tíz percre van a ház, és most akarsz visszafordulni és hazamenni?

Ezt is megtudtam Ethanről a házasságunk hat hónapja alatt. Amint a fejébe vesz valamit, addig nem tágít, míg véghez nem viszi. Feltételezem, ezt akár jó dolognak is tarthatnám. Nem szívesen lennék olyan férfi felesége, aki egy halom félkész projektet hagy maga után szanaszét a házban.

Még mindig tanulok új dolgokat Ethanről. Az összes barátnőm óva intett, hogy hozzámenjek ilyen hamar. Egy kávézóban találkoztunk – megbotlottam, és pont az asztala mellett löttyintettem ki az italomat, ő pedig ragaszkodott ahhoz, hogy vegyen nekem egy másikat.

Igazi szerelem első látásra pillanat volt. Amikor megláttam, azonnal belezúgtam a szőke hajába, amelybe még szőkébb tincsek vegyültek. Kék szeme olyan volt, mint a derült égbolt, körülötte halvány szempillákkal. Markáns, római orra összhangba hozta a vonásait, nehogy túl finomnak tűnjenek. Rám mosolygott, és végem volt. A következő hat órát együtt töltöttük, kávézgattunk, aztán még akkor este elvitt vacsorázni. Aznap éjjel szakítottam a pasimmal, akivel már több mint egy éve jártam, bocsánatkérőn magyarázkodva, hogy megismertem a férfit, akihez feleségül fogok menni.

Kilenc hónappal később egybekeltünk a kávézóban megismert Rómeómmal. Hat hónapra rá kiköltözünk New York vonzáskörzetébe. Az egész kapcsolatunk gyorsított felvételként száguldott előre.

De eddig semmit sem bántam meg. Minél többet tudok Ethanről, annál szerelmesebb vagyok belé. És ő is így érez irántam. Csodálatos vele az élet.

Leszámítva azt az egyetlen nagy titkot, amiről még nem tud.

– Jól van – mondom. – Akkor keressük meg a házat!

Ethan visszaadja a papírlapot. Újra beindítja a BMW motorját.

– Pontosan tudom, hová kell menni. Itt van egyenesen előttünk.

Ez majd kiderül.

Most jóval lassabban vezet, egyrészt a hó miatt, másrészt hogy ne tévesszük el a lehajtót, bár biztosra veszem, hogy azt már sok száz méterrel magunk mögött hagytuk. Én is az útra szegezem a tekintetemet, pedig a szélvédőt már belepte a hó. Igyekszem csupa melengető dologra gondolni.

– Ott van – kiáltja Ethan. – Látom!

Előrehajolok az ülésen, és megfeszül rajtam a biztonsági öv. Látja? Pontosan mit lát? Csak nem havas tájra kifejlesztett, láthatatlan éjjellátó szemüveget visel? Mert én csak havat látok, távolabb még több havat, azon túl pedig vaksötétet. Ám ekkor lelassít, és igaz, ami igaz, egy kis út vezet be a fák közé, és a fényszóró megvilágít egy táblát, amelyet szinte elfed a sűrűn szakadó hó. Alig tudom kivenni a szavakat, amikor Ethan kissé túl gyorsan veszi be a kanyart.

Cedar Lane.

Ki hitte volna? Ethannek egész végig igaza volt. Biztosra vettem, hogy elnézte a lehajtót Cedar felé, de mégsem. Itt van előttünk. Habár már ott gurulunk a házhoz vezető keskeny úton, félek, hogy a BMW nem fogja bírni. Amikor odapillantok a férjem arcára, látom rajta, hogy ő is aggódik emiatt. A házhoz vezető útszakasz murvás, és most vastagon áll rajta a hó.

– Szólni kellene Judynak, hogy fogja rövidre a körbevezetést – mondom. – Nem szeretnénk itt rekedni.

Ethan egyetértőn bólogat.

– Őszinte leszek. Valami félreeső házat akartam, de ez kész őrület. Úgy értem, mintha a semmi…

A mondat közepén elhal a hangja. Ha jól sejtem, arra akart rámutatni, hogy a semmi közepén vagyunk. De mielőtt kimondhatta volna a szavakat, eltátotta a száját. Mert végre felbukkant előttünk a ház.

És lenyűgöző.

Judy weboldalán a hirdetés említette, hogy az épület kétszintes, plusz a padlás, de ez a leírás nem adta vissza, milyen impozáns ez az ingatlan. Hatalmas lehet a belmagasság, mert a vastag hóval borított meredek nyeregtető mintha az égboltot karcolná. A ház falát csúcsos ablakok tagolják, így az épület inkább katedrálisra emlékeztet, mint lakóhelyre. Már-már attól félek, hogy Ethan állkapcsa kiugrik a helyéről.

– Jézusom… – leheli. – El tudod képzelni, milyen lehet egy ilyen helyen lakni?

Lehet, hogy csak alig egy éve ismerem, de felismerem ezt az arckifejezést. Ezt nem költői kérdésnek szánta. Itt akar lakni ebben a házban. Átrángattuk szegény Judyt fél Westchesteren és Long Islanden, mert az eddig látott helyek közül egyik sem felelt meg annak a képnek, amely Ethan fejében élt. De most…

– Tetszik? – kérdezem.

– Szerinted nem szuper? Úgy értem, nézd csak meg ezt a helyet!

Már nyitnám a számat, hogy egyetértsek vele. A ház tagadhatatlanul gyönyörű. Hatalmas, elegáns és távol eső – mindaz, amit eddig kerestünk. Tökéletes otthon, ahol sok gyerek elfér, mert ez a végső célunk. Szeretném azt mondani Ethannek, hogy nekem is épp annyira tetszik a ház, mint neki. És amikor Judy megérkezik, akkor itt helyben ajánlatot kellene tennünk rá.

De ezt nem tehetem.

Mert ahogy kibámulok a pazar ingatlanra, rosszullét fog el. Olyan erős hányinger kerít hatalmába, hogy a szám elé kapom a kezem, és mélyeket lélegzek, nehogy visszajöjjön az ebédem, és összemocskoljam a BMW drága kárpitozását. Még soha nem éreztem ilyet. Az elmúlt hónapokban megnézett több tucat üres ház egyikénél sem. Soha nem fogott el még ilyen erős érzés.

Valami szörnyűség történt ebben a házban.

– Ó, a francba! – morogja Ethan.

Megint reszketve mély levegőt veszek, és legyűröm a rám törő hányinger újabb hullámát. Ekkor veszem észre, hogy nem haladunk. Az első kerekek kitartóan forognak, de hiába. Az autó elakadt.

– Túlságosan csúszik az út – mondja Ethan. – Nincs tapadás.

Átölelem magamat, és megborzongok, pedig teljesen feltekertük a fűtést.

– Most mi legyen?

– Hát… – Ethan előrehajol, és letörli a párát a szélvédőről. – Elég közel vagyunk a házhoz. Menjünk gyalog!

Könnyen beszél. Ő nem Manolo Blahnik csizmában jött.

– Ráadásul, ahogy elnézem, Judy már itt van – teszi hozzá.

– Tényleg? Nem látom az autóját.

– Én sem, de ég a villany. Biztosan a garázsba állt be.

Hunyorogva vizslatom a házat a homályos szélvédőn át. Most, hogy jobban megnézem, látom, hogy egyetlen magányos lámpa ég az egyik emeleti ablakban. Fura. Ha egy ingatlanügynök épp bemutatni készül egy házat, nem lent kapcsolná fel a villanyt? De az egész földszint sötét. Csak fent ég egyetlen villanykörte.

Megint megborzongok.

– Gyere – mondja Ethan. – Bent már jobb lesz. Úgysem éjszakázhatnánk az autóban. Kifogy a benzin, és halálra fagyunk.

Nem valami felemelő gondolat. Kezdem megbánni ezt az egész kiruccanást. Mégis hogy jutott eszembe, hogy kijöjjünk ide? De Ethannek tetszik a ház. Talán minden jól alakul.

– Rendben – felelem. – Akkor gyalogoljunk.

MÁSODIK FEJEZET

Szent ég, annyira hideg van!

Amint kinyitom a BMW utasoldali ajtaját, mélységesen megbánom, hogy rábólintottam arra, hogy begyalogoljunk a házig. Ralph Lauren gyapjúkabátot viselek, amely leér a térdemig, de ezzel az erővel csomagolópapírba is öltözhettem volna, mert a szél átfúj rajtam, pedig még a kapucnit is felvettem.

De a legrosszabb a lábam. Bőrcsizmában jöttem, de ez nem hótaposó csizma, ha értitek, mire gondolok. Jó tíz centivel megnöveli a magasságomat, és mesésen néz ki a szűk kék farmerommal, de egyáltalán nem védi meg a lábamat a harminccentis hótól, ami most körbeveszi.

Miért, ó, miért vettem stílusos csizmát, ami egyáltalán nem tud igazi csizmaként funkcionálni? Ebben a pillanatban kezdem nagyon megbánni az életben meghozott döntéseimet. Anyám mindig azt mondta, sose lépjek ki a házból olyan cipőben, amiben nem tudnék legalább másfél kilométert gyalogolni.

– Jól vagy, Tricia? – kérdezi Ethan. – Nem fázol, ugye?

A homlokát ráncolja, mint akit meglep, hogy vacog a fogam, és az ajkam lassan elkékül. Ő a múlt hónapban vásárolt fekete sídzsekijét viseli, és bár nem látom a lábát, abban egészen biztos vagyok, hogy az ő csizmája nagy és meleg. Legszívesebben kitekerném a nyakát, amiért erre rávett, de akkor ki kellene vennem a kezemet a mély zsebemből, és valószínűleg annak fagyási sérülés lenne a vége, mert Ethantől eltérően rajtam nincs kesztyű. El kell ismernem, ez a férfi felkészültebb nálam.

– Kicsit fázom – felelem. – A csizmám nem vízálló.

Ethan lenéz a saját lábbelijére, aztán vissza rám. Egy pillanatnyi töprengés után trappolva megkerüli az autót, és leguggol mellém.

– Pattanj fel a hátamra!

Felejtsük el, amit mondtam! Imádom a férjem. De tényleg.

Az út hátralévő részében a hátára vetve cipel, el a hóval borított gyepbe leszúrt ELADÓ tábla mellett, egészen a bejárati ajtóig. A veranda jobbára védett a hóeséstől, és Ethan csak itt tesz le óvatosan a hátáról a földre. Lerázza a hópelyheket a most már nedves szőke hajáról, és amikor pislog, vízcseppek hullnak le a szempillájáról.

– Köszönöm. – Rámosolygok, megszédülve az erős, jóképű férjem iránti szerelemtől. – Te vagy az én hősöm.

– Enyém az öröm – mondja, aztán meghajol. Elalélok. Imádom a házasságunk mézeshetek időszakát.

Ethan leveszi a gyapjúkesztyűjét, és a hüvelykujjával megnyomja a csengőt. Halljuk, hogy a harangocskák visszhangot vernek a házban, de hosszas várakozás után sem közelednek léptek az ajtóhoz, hogy valaki beengedjen minket.

A másik fura dolog, hogy a ház alsó szintje teljesen sötét. Mindketten láttuk, hogy ég odafent a villany, szóval azt feltételeztük, van itt valaki. Azt feltételeztük, hogy Judy az. De ha Judy itt volna, akkor lent lenne a földszinten, nem igaz? Nem pedig fent valamelyik hálószobában. A ház alsó szintjén halálos csend honol.

– Talán itthon vannak a tulajok – jegyzi meg Ethan, a nyakát nyújtogatva, a fölénk tornyosuló házat vizslatva.

– Talán…

De van még valami furcsaság ebben az egészben. Nincs autó az ingatlan területén. Vagy legalábbis én nem látom. Persze hóviharban a tulaj autója nagy valószínűséggel a garázsban állna. Judy nagy eséllyel nem a garázsban parkolna, szóval az, hogy sehol nem látunk autót, bizonyíték arra, hogy ő még nem érkezett meg.

Ethan megint becsönget, míg én előveszem a mobilt a retikülömből.

– Nem jött üzenet Judytól – jelentem be. – Habár a térerőt legalább húsz perce elveszítettem, szóval az is lehet, hogy most is próbál minket elérni.

Ethan is kihalássza a mobilját a zsebéből, és gondterhelten nézi a kijelzőt.

– Nekem sincs térerőm.

Még mindig csak a csendet halljuk a ház felől. Ethan odamegy az ajtó melletti ablakhoz, a kezével árnyékolja a szemét, és beles. Megrázza a fejét.

– Egyértelműen nincs senki a földszinten. Nem hiszem, hogy bárki lenne itt. – Megvonja a vállát. – Talán Judy égve felejtette odafent a villanyt, amikor legutóbb itt járt.

Ez nem vall Judyra. Judy Teitelbaum profi szakember. Már a születésem előtt is ingatlanokkal foglalkozott, és eddig makulátlan volt minden hely, amit nekünk mutatott. Biztosan ő maga takarít mindenhol. Amikor megtekintem az egyik házat, semmihez sem merek hozzáérni. Ha poháralátét nélkül tenném le az italomat, Judy még szívrohamot kapna. Szóval nem, nem hiszem, hogy az emeleten égve hagyná a villanyt. De nem jut eszembe más magyarázat.

Ethan a pufidzsekije gallérját rángatja, én pedig szorosan átölelem magam, hogy átmelegedjek.

– Nézd, nem tudom, mit tegyünk. Nyilvánvalóan nincs itt.

Bosszúsan sóhajtok fel.

– Hát ez remek. Akkor mit csináljunk?

– Várj! – A tekintetét odakapja a lábtörlőre, amelyen díszes betűkkel az áll, Isten hozott, bár épp csak ki lehet venni a vékony réteg hó alatt. – Talán van pótkulcs valahol a közelben.

A lábtörlő alatt nincs – az túl nyilvánvaló lenne –, de némi alaposabb kutatás után előkerül egy kulcs az ajtó közelében álló virágcserép alól. A kulcs jéghideg, és kissé nyirkos a tenyeremben.

– Na szóval… – Felvont szemöldökkel nézek Ethanre. – Akkor menjünk be nélküle? Szerinted ez nem gond?

– Jobb lenne. Ki tudja, mikorra ér ide, és megfagyunk idekint. – Óvón átkarolja a vállamat. – Nem akarom, hogy tüdőgyulladást kapj.

Igaza van. Nincs térerő, ráadásul az autónkat is egyre jobban betemeti a hó, szóval védett helyre kell behúzódnunk. Legalább a házban biztonságban leszünk.

Behelyezem a kulcsot a zárba, és hallom, ahogy elfordul. Kezemet a kilincsgombra teszem, ami jéghideg a tenyerem alatt. Megpróbálom eltekerni, de az ajtó nem mozdul.
A francba! Lenézek a zárból kilógó kulcsra.

– Szerinted biztonsági zár is van?

– Hadd próbáljam meg!

Hátralépek, hogy Ethan is megpróbálhassa. Kissé megrángatja a kulcsot, aztán megpróbálja elfordítani a kilincsgombot. Semmi. Hátralép, aztán megint nekiveselkedik a kilincsnek, és teljes súlyával nekidől a súlyos faajtónak, amely hangos reccsenéssel kinyílik.

– Sikerült! – Az én hősöm. Elalélok.

A házban koromsötét van. Ethan felpöccinti a falon a kapcsolót, és a gyomrom elszorul, amikor semmi sem történik. De ekkor a mennyezeti lámpák villódzni kezdenek, majd életre kelnek. Van áram, hála az égnek! A fény gyenge – valószínűleg több villanykörte is kiégett –, de elég ahhoz, hogy megvilágítsa a tágas teret.

És leesik az állam.

Először is, a nappali hatalmas, és a nyitott elrendezés miatt még nagyobbnak tűnik. Miután az elmúlt néhány évben mindketten manhattani lakásban laktunk, szinte minden ház óriásinak tűnik számunkra. De ennek a háznak a mérete a múzeumokéval, sőt a repülőterekével vetekszik. És bár az alapterülete is hatalmas, a nagy belmagasság miatt még tágasabbnak tűnik.

– Jézusom – leheli Ethan. – Hihetetlen ez a hely. Olyan, mint egy katedrális.

– Igen.

– És az ára is annyira alacsony. Ez a ház szerintem négyszer ennyit érne.

Habár egyetértőn bólogatok, megint elfog a rosszullét. Valami szörnyűség történt ebben a házban.

– Lehet, hogy penészedik – mondja elgondolkodva. – Vagy vacak az alapozás. Meg kell nézetnünk a házat egy jó szakival, mielőtt bármit is aláírunk.

Erre nem reagálok. Nem árulom el neki, hogy titokban abban reménykedem, hogy a házat ellepte a penész, vagy porlik az alapzat, vagy más ok van, amire hivatkozva nemet mondhatok arra, hogy itt éljünk, de anélkül, hogy kukacoskodó nőnek tűnjek, aki csak azért nem venné meg a házat, amit a férje imád, mert rossz érzéseket kelt benne.

És valami más is fura ebben a házban.

Teljesen be van rendezve. A nappaliban ott egy ülőgarnitúra, egy pamlag, egy dohányzóasztal, és kötetekkel teli könyvszekrények. Odalépek a gyönyörű bőr ülőgarnitúrához, és az ujjamat végighúzom az egyik párnán. A bőr merevnek tűnik, mintha évek óta nem használták volna a párnákat, és amikor felemelem a kezem, látom, hogy az ujjam fekete. Poros – sokévnyi por.

Több olyan házban is jártunk, amely bútorozott volt, mert a tulajdonosok még ott laktak, de azokon a házakon látszott is, hogy laknak bennük. Ez a ház nem ilyen. A nappali összes bútorát vastag porréteg lepi. Pedig ezek nem olyan bútorok, amiket valaki költözéskor hátrahagyna. Az a bőrkanapé valószínűleg öt számjegyű összegbe került. És ki hagyná ott minden egyes könyvét?

A padló is porosnak tűnik, mintha már régóta senki sem járt volna rajta. Amikor felnézek, terjedelmes pókhálókat veszek észre a nappali sarkaiban. Lelki szememmel látom is, ahogy a pókok ide-oda mászkálnak a hálókon, arra várva, hogy belém csíphessenek.

Ez is azt bizonyítja, hogy Judy nem járt itt. Kizárt, hogy Judy ilyen poros állapotban hagyna egy házat. És a pókhálók? Szó sem lehet róla. Nem engedi a vallása.

Odafordulok Ethanhez, és épp rámutatnék erre a tényre, de valami elvonta a figyelmét. Egy nőről készült óriási portré függ a kandallópárkány fölött. Ethan csak bámulja, az arcán különös, viharos kifejezéssel.

– Hé – mondom. – Mi a baj?

Szőke szemöldöke megrezzen. Mintha meglepné, hogy hirtelen ott állok mellette, mintha elfelejtette volna, hogy én is itt vagyok.

– Ó. Ja, semmi. Csak… Szerinted ez kicsoda?

Követem a tekintetét, és a portréra emelem a szemem. Hatalmas – már-már hatásvadász. És a portrén ábrázolt nő lélegzetelállító. Nincs rá más szó – az a fajta nő, akit ha az utcán meglátunk, azonnal megállunk, és utánafordulunk. A harmincas évei közepén járhat, szögegyenes haja vállmagasságban ér véget. Első látásra avarszínűnek mondtam volna, de amikor oldalra hajtom a fejem, ragyogó vöröses árnyalatot vesz fel. A bőre sápadt és hibátlan, de feltételezem, festményen bárkinek lehet szép bőre. Az egyik legdöbbenetesebb vonása az élénkzöld szeme. Nagyon sok ember zöld szemét barna vagy kék pöttyözi, de az övé olyan intenzív árnyalatú zöld, hogy szinte leugrik a vászonról.

– Talán itt lakott? – vetem fel.

Ethan megvetőn húzza el a száját.

– Miféle nagyképű, öntelt alak tesz ki magáról egy gigantikus festményt a kandalló fölé?

– Úgy érted, nem szeretnéd, ha egy óriási festményt tennék fel magamról az új otthonunkban? – ugratom.

Ethan rosszalló mosollyal pillant rám. A festmény valamiért felkavarta, de úgy látom, nem akar róla beszélni.

Odamegyek a kandalló melletti könyvszekrényhez, még mindig a gyapjúkabátomban, mert túl hideg van ahhoz, hogy levegyem. Akárki lakott itt, biztosan szeretett olvasni, mert több könyvszekrény is van a szobában, mindegyik tele könyvekkel. Átfutom a polcokon sorakozó kötetek címeit, hátha hosszabb ideig itt ragadunk, és szükségem lesz valamire, amivel elszórakoztathatom magam. Van egy egész polc, amelyen az összes könyvnek ugyanaz a címe.

A félelem anatómiája.

Enyhe borzongás fut végig a hátamon, és összehúzom a mellkasomon a kabátomat. Leveszem a polcról az egyik kemény kötésű könyvet, amelyet – mint minden mást is a házban – porréteg fed. A félelem anatómiája, írta: Dr. Adrienne Hale, PhD. A borítón egy véres kés képe látható. Remek. Pontosan erre a látványra vágyom.

Megfordítom a könyvet. Pár méltatás olvasható a borítón közismert szerzőktől és szakemberektől. És a bal alsó sarokban ott a szerző fényképe. Ugyanaz az arc, amely a kandallópárkány fölé akasztott képről néz le ránk.

– Ethan – suttogom. – Ezt nézd meg!

Lefejti a tekintetét a portréról, és odajön hozzám. A vállam felett nézi a könyv hátulján lévő fotót.

– Adrienne Hale – olvassa a borítóról. – Ez nem az az agyturkász, akit meggyilkoltak?

Igaza van. Három évvel ezelőtt dr. Adrienne Hale eltűnése volt a legnagyobb szenzáció a hírekben. Különösen azért, mert nem sokkal a pszichológiai témájú sikerkönyvének megjelenése után történt. A könyv majdnem egy éven át tartotta magát a New York Times bestsellerlistáján, sőt hónapokon át foglalta el az első helyet. Az országban mindenki olvasta azt a könyvet, köztük jómagam is. Természetesen a könyv hatalmas sikere nagyban köszönhető annak, hogy
dr. Hale eltűnése akkora port kavart.

– Eltűnt – pontosítok. – Ha jól tudom, nem találták meg a holttestét.

Ethan kiveszi a kezemből a kemény kötéses könyvet, és belelapoz.

– Fogadok, hogy végül megtalálták. Valahol biztos partra vetette a víz.

– Talán. – Adrienne Hale neve legalább két éve kikopott a köztudatból, és a könyve is eltűnt a sikerlistákról. – Olvastad, nem?

A szemét még mindig a lapokra szegezi, és megrázza a fejét.

– Utálom a népszerű pszichológiai szarságokat.

– Ne már, tényleg nagyon jó. – Ujjammal a kezében lévő nyitott könyvre bökök. – Az egész a pácienseiről szól, tudod? A szörnyű élményekről, amiken keresztülmentek, és arról, hogyan kezelték azokat.

– Aha, de nem érdekel. – A könyvet leteszi a legközelebbi polcra, hirtelen ráunva. Ethan nemigen szokott olvasni. –
A pasija ölte meg, igaz? Emlékszem erre a részre. Talán informatikus volt, vagy valami hasonló.

– Ezzel vádolták, de szerintem nem került börtönbe miatta.

– Attól még valószínűleg ő tette.

– Valószínűleg – bólintok. – Nagyon sok veszélyes ember járkál odakint.

Ethan elkapja a kezemet, odahúz magához, és érzem a forró leheletét az arcomon.

– Nem örülsz, hogy megmentettelek azoktól a barmoktól?

A szememet forgatom, de Ethan nem mond hülyeséget. Annak idején jártam pár barommal. Senki sem volt gyilkos hajlamú, mint dr. Adrienne Hale barátja, de volt egy pasim, aki megcsalt a legjobb barátnőmmel. Szinte közhelyes volt. Ethan azonban hihetetlenül hűséges azóta, hogy összejöttünk. Még csak rá sem néz más nőkre, pedig őt állandóan megbámulják.

– Szerinted akkor ez az ő háza? – kérdezem. – Dr. Adrienne Hale-é?

– Valószínűleg. – Megint felpillant a portréra. – Vagy az övé, vagy olyané, aki betegesen rajongott érte.

Habár kabátban vagyok, még mindig reszketek. A karomat dörzsölve próbálok átmelegedni. Ha tényleg itt maradunk még egy kis ideig, érdemes lenne kiokoskodni, hogyan kell bekapcsolni a fűtést. Ethan jó az ilyesmiben.

– Nem zavarna, ha egy halott nő házában laknál?

– Nem igazán. – Megvonja a vállát. – Előbb vagy utóbb mindenki meghal, nem igaz? Szóval hacsak nem vadonatúj házat veszünk, szinte garantálható, hogy olyan lakott benne, aki már meghalt. És akkor mi van?

Újabb érdekesség, amit megtudtam féléves házasságunk alatt: a férjem nem spirituális érdeklődésű.

A tekintetem végigvándorol a könyvszekrény tartalmán, és megállapodik a könyvön, amelyet Ethan hányavetin odadobott a polcra. Valami azt súgja, hogy Adrienne Hale nem örült volna, hogy Ethan megbolygatta a könyvespolcát – mintha megzavarta volna a ház energiáját. Fogom a könyvet, és visszateszem a helyére. Remélem, ez átmenetileg megbékíti a nő szellemét, még akkor is, ha a gyilkosa még mindig szabadon mászkál.

A gyomrom zavarba ejtőn megkordul.

– Szerinted Judy mikor ér ide? Majd éhen halok.

– Fogalmam sincs. – Lepillant a Rolexére. – Hadd nézzem meg, hogy az autója nincs-e mégis a garázsban.

Míg Ethan elmegy megkeresni a garázs ajtaját, a tekintetem a padlóra siklik. A fa annyira piszkos, hogy nem szívesen járnék itt mezítláb – a talpam szinte biztosan fekete lenne a kosztól. De ahogy a mennyezeti lámpák villódzó fényében a padlót nézem, észreveszek valamit a könyvespolc közelében a porban. Szinte úgy néz ki, mint…

Egy lábnyom.

Odaóvakodom, hogy alaposabban is szemügyre vegyem. Határozottan lábnyomnak látom. A lábamat odateszem a nyom mellé – bárki hagyta itt ezt a lábnyomot, sokkal nagyobb cipőt viselt, mint én. Talán Ethané? Nagyjából akkorának tűnik, mint az ő cipője, de nem emlékszem, hogy Ethan megállt volna ott.

– A garázs üres. – Ethan megjelenik a konyha melletti ajtóban, és ha jól látom, egy pókhálót söpör le a válláról. – Judy nincs itt.

Megborzongok, pedig még mindig rajtam a kabát.

– Hé, ezt nézd meg!

Ethan odajön hozzám, és ráeszmélek, hogy mindketten újabb lábnyomokat hagyunk magunk után, ahová csak lépünk.

– Mi az? Mi a baj?

– Ez egy lábnyom?

Összeszűkült szemmel nézi a porban kivehető rajzolatot.

– Talán.

– De ki hagyta itt?

– Nem tudom. Judy?

Felvonom a szemöldökömet.

– Szerinted Judy negyvennégyes férficipőt hord?

Ethan kifújja a levegőt, és esküszöm, hogy látom a lélegzetét a fagyos nappaliban.

– Akkor talán valaki más, aki megnézte a házat.

Leszámítva azt, hogy Judy egészen biztosan nem mutatta volna meg a házat ennyire porosan. A szemem a padlót pásztázza, de nem látok másik ennyire feltűnő lábnyomot.

– Szerinted Judy mikor ér ide?

Ethan gondterhelten néz rám.

– Nem hiszem, hogy Judy idejön, Tricia.

– Sosem ültetne fel minket.

– Az igaz, de tombol a hóvihar. Mi is alig értünk ide, és azóta csak durvább a havazás. Valójában felelőtlenség volt tőle pont ma estére tenni a házbejárást.

– Szóval… – A hüvelykujjam körmét harapdálom. – Szerinted itt rekedünk? Úgy értem, éjszakára?

A fejünket egyszerre kapjuk az egyik panorámaablak felé. A hó az eddiginél is jobban szakad. Mintha fehér fal ereszkedne alá az égből. Az autónkat valószínűleg már be is temette, nem mintha idefelé olyan jól teljesített volna a hóban.

– Szerintem simán – feleli. – De ne aggódj! Úgy értem, nézz csak körül! Lefogadom, hogy a konyha tele van étellel. De még ha nincs is, ott az a túlélőcsomag, amit a kérésedre tartok a csomagtartóban. Nincs benne egy csomó energiaszelet?

– De… azt hiszem…

– Akkor menjünk, és együnk valamit!

Ethan céltudatos léptekkel indul el a konyha felé. Nem hiszem el, hogy egy leheletnyit sem aggódik, pedig itt rekedtünk ebben a pókhálókkal és ijesztő lábnyomokkal teli ismeretlen házban. Ethan már csak ilyen. Mindig olyan magabiztos. Ezt úgy imádom benne.

Szóval elindulok a férjem után a konyha felé. De egész végig képtelen vagyok lerázni azt a rémes érzést, hogy a kandalló fölé akasztott portrén az a zöld szempár minden lépésemet figyeli.

HARMADIK FEJEZET

ADRIENNE

KORÁBBAN

Paige szitkozódik egy sort, amikor megbotlik az egyik kilazult térkőben a bejárathoz vezető járdán. Az ablakból figyelem, azon tűnődve, vajon hívjak-e valakit, hogy rögzítse azt a térkövet a jövő héten. Nem akarom, hogy bárki is elessen miatta, és szilánkosra törje a bokáját, aztán még én leszek érte a felelős. Mármint törvény szerint. Ha Paige elesne, az a saját hibája lenne. Sokkal stabilabban állna a lábán, ha nem szorongatná a manila borítékot a jobb kezében, miközben a baljával a mobilján görget, tízcentis sarkakon tipegve.

Paige már öt éve az ügynököm a könyvkiadónál, és még sosem láttam a telefonja nélkül. Nagy eséllyel már rég összenőtt a tenyerével. Előfordult olyan is, hogy beszéltünk, és esküszöm, hallani lehetett a zuhany csobogását a háttérben. Egyszer még vécéöblítést is hallottam. Amikor beszélünk, akkor felnéz a kijelzőről, bele a szemembe, de csak kurtán.

Paige a hóna alá csapja a manila borítékot, hogy meg tudja nyomni a csengőt. Szükségtelenül, mert követtem, ahogy az Audija végighaladt a felhajtón, de erről ő nem tud. A csilingelés visszhangot ver a házban, de én ráérősen megyek ajtót nyitni. Paige talán siet, de én nem. Az egész délelőttöm szabad, mielőtt megérkezik az első páciensem.

Szokás szerint most is a mobil kijelzőjére szegezi a szemét, amikor résnyire kinyitom az ajtót. Rendszerint tökéletesen melírozott haja kissé zilált az autóút után, de egyébként makulátlanul fest fekete selyemruhájában és tűsarkú cipőjében.

– Adrienne! – Mosoly terül el az ügynököm arcán, amikor megpillant, habár még mindig nem teszi el a telefonját. – Hogy vagy?

Hogy vagy? A kommunikáció univerzumának két legfeleslegesebb szava. Senkit nem érdekel a válasz, aki ezt a kérdést felteszi. És senki sem mondja ki az igazat, aki válaszol.

– Jól vagyok, Paige.

Egy pillanatig mozdulatlanul áll, mintha várná, hogy viszonzom az udvariasságot. Amikor nyilvánvaló, hogy nem fogom, kissé megrázza a bal kezében tartott mobilt.

– Bocs, hogy késtem. A GPS leállt a telómon. Rémes itt a térerő.

– Igen – mondom együttérzőn. – Rémes.

Eléggé messze lakom a járt úttól ahhoz, hogy a legtöbb emberhez nem jut el a mobiljel. A házamban viszont van MicroCell torony és wifi. Viszont Paige-re várva mindkettőt kikapcsoltam. Míg itt van, azt akarom, hogy csakis rám figyeljen. Én sosem szentelnék több figyelmet a mobilomnak, mint a páciensemnek, és nem szeretek Paige figyelméért versenyezni.

Hátralépek, hogy Paige bejöhessen a házba. Még csak egyszer járt nálam, és most levegő után kap, amikor meglátja, milyen hatalmas ez a ház. A nappali lenyűgöző. Paige Manhattanben lakik, valószínűleg egy kisebb vagyonba kerülő, cipősdoboznyi lakásban.

– Elképesztő ez a ház – leheli. Annyira meglepődött, hogy teljesen leengedi a telefonját, és csak úgy lógatja a karját maga mellett. – Milyen tágas!

– Köszönöm.

Ide-oda kapja a szemét, a bőr ülőgarnitúráról az antik könyvszekrényre, onnan pedig az emeletre vezető csigalépcsőre. Ennyiben is hagyhatná a dicséretet, de ez nem Paige stílusa. Ehelyett kényszert érez, hogy hozzátegye:

– Egyedül laksz ebben a hatalmas házban?

Pontosan tudja, hogy nincs férjem. Sem gyerekem. A szüleim már rég nem élnek.

– Igen. Csak én.

– Jesszus… – Megdörzsöli az arcát. – Félnék itt lakni. Úgy értem, itt vagy a semmi közepén. Még rendes mobilszolgáltatás sincs. Bárki bejöhetne ide, és…

Nem mintha Paige lenne az első, aki ezt felveti. Ha lennének közeli rokonaim vagy barátaim, biztosan aggódnának értem. De én nem aggódom.

– Van biztonsági rendszered? – kérdezi.

Megvonom a vállam.

– Van zár az ajtókon.

Úgy néz rám, mintha elment volna az eszem. De biztonságban érzem magam itt. Az elszigeteltség nem feltétlenül veszélyes. A lehajtó, amin be kell kanyarodni a házamhoz vezető kis földútra, olyan keskeny, hogy a legtöbben anélkül hajtanak el mellette, hogy észrevennék. És szükségem van a plusz térre, mert ez a ház egyben a rendelőm is. Itt szoktam írni, és van egy külön szoba, ahol a pácienseimet fogadom.

Csalódtam Paige-ben, hogy ilyen rossz az ítélőképessége, pedig nem lep meg. Biztos vagyok benne, hogy sokan megítélhetnék a döntéseiért. Ha nem arra pazarolta volna az idejét, hogy szüljön két kölyköt, akkor talán előrébb tartana a karrierje. Nem kellene nyaliznia egy olyannak, mint én.

Ráadásul túl sok sminket visel. Nem bízom az olyan nőkben, akik több réteg alapozót kennek magukra, amely maszkként tapad a bőrükre.

– Tudod… – Paige együttérzőn megbillenti a fejét. – Megkérdezhetem Alexet, ismer-e valakit, aki illene hozzád. Biztosan van olyan kollégája, aki szívesen elvinne valahová.

– Nincs rá szükség – felelem összeszorított foggal.

– Biztos? Mert…

– Biztos.

Megvonja a vállát, mintha azt gondolná, hogy tragikus hibát követtem el azzal, hogy nem fogadom el a férjétől, hogy összehozzon nekem egy szánalomrandit. Nem most vetette fel először. Az ember azt hinné, pár visszautasítás után venné a lapot, hogy nem érdekel az ajánlat, de sajnálatos módon nem esett le neki.

– Na szóval… – Paige felém nyújtja a manila borítékot, és élénkvörösre festett körmei megcsillannak a mennyezeti lámpa fényében. – Itt az új könyved próbanyomata.

Kiveszem a kezéből a borítékot. Kísértést érzek, hogy feltépjem. Ez a könyv kétévnyi kutatással, jegyzeteléssel és a billentyűzet püfölésével töltött éjszaka kiteljesedése. De nem akarom Paige előtt megnézni. Majd csak azután, hogy távozott.

– Köszönöm – mondom.

– Bizarr dolgok vannak benne – jegyzi meg fintorogva. Nem csinált titkot abból, hogy szerinte „finomítanom” kellene egyes erőszakos jeleneteken, amikről a könyvemben írtam, de ragaszkodtam ahhoz, hogy hagyják úgy, ahogy van. – Nehéz olvasmány… egyeseknek.

– Mind igaz.

Paige a kezemben tartott borítékot méregeti. Azt remélte, hogy előtte nyitom fel. Végül is autóba ült, és Manhattanből eljött egészen idáig. Nem kis táv ez Westchesterig, de az első könyvem, az Ismerd meg önmagadat huszonhét héten át fent volt a New York Times bestsellerlistáján. Ez a rég várt folytatás egy vagyont érhet neki. Azt akarja, hogy elégedett legyek.

Ácsorog még egy kis ideig, várva, hogy felajánlom-e, hogy körbevezetem a házban, esetleg megkínálom kávéval. A barátom akar lenni. Vagy legalábbis színlelt barátságot akar, amikor pletykálunk, együtt ebédelünk egy kávézóban, és úgy teszünk, mintha nem lennénk ellenszenvesek egymásnak.

Nincsenek barátaim. Sosem voltak.

– Esetleg… – megnyalja az ajkát. – Esetleg kérhetnék egy pohár vizet?

Egy pillantást vetek a konyha felé.

– Persze. De figyelmeztetlek, a víz egy kicsit barna. Én már megszoktam a fémes ízt, de van, akit zavar.

Megint az orrát ráncolja. Az orrnyergét halvány szeplők pettyezik, nem is kételkedem benne, hogy több réteg smink fedi.

– Barna a víz? Adrienne, valakivel meg kellene nézetned.

– Ó, engem nem zavar. Nem vészes az íze. Hadd hozzak neked egy pohárral.

– Igazából nem érdekes.

– Biztos?

– Igen, persze. – Egy kissé mintha elsápadt volna a gondolattól, hogy le kellene nyelnie egy pohárnyit a képzeletbeli barna vizemből. A barátom akar lenni, de ennyire azért mégsem. – Jobb, ha indulok is. Hosszú az út vissza a városba.