Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thea von Harbou

HALHATATLANOK SZIGETE

fordította:
Balogh Barna

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-059-3 EPUB
ISBN 978-963-678-060-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Der Insel der Unsterblichen

első kiadás: 1926.
az elektronikus változat az 1929. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Paul Gauguin (1848 – 1903) Fatata te Miti a tengernél,
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Vadhni isten szerelmes lett a Hold istennőjébe. Éjjel-nappal a Haii-hegy tetején ült, ott várta a szép holdleány elkeltét s mikor megjelent az égen, a vágytól minden izében reszketve, édes szavakat suttogva integetett felé, hogy magához csalogassa. A hold istennője azonban, aki egy pávatarka kígyóval játszadozott, kinevette Vadhnit. Azt mondta: akkor megy csak hozzá, ha kedve tartja. Teleholdkor oly közel jött hozzá, hogy Vadhni szinte érezte a gyönyörű barna keblét takaró virágfüzér illatát. De hiába nyújtotta felé karjait, nem érte el.

Ekkor Vadhni isten elment bátyjához, Tudh-hoz, aki az Upoli-hegyben lakott és igy szólt hozzá:

- Föl kell hengeritenünk a Haii-hegyet az Upoli tetejére, mielőtt még fölkel a hold.

- Miért? - kérdezte Tudh mogorván, mert nem szerette, ha zavarták.

- Azért, mert a Holdistennőt megkívántam, - felelte Vadhni, vágyakozó tekintettel. - A Hali tetejéről nem bírom elérni, talpa még ujjam hegyét sem súrolja. De ha ráborítjuk Upolit a Halira, úgy könnyen átölelhetem a csipőjét is és magamhoz kényszeríthetem.

- Nehéz dolog... - gondolkozott Tudh. - Mégis segítek neked, mert a testvérem vagy. Egyre figyelmeztetlek csupán, Vadhni; ne tartsd sokáig ágyasházadban az idegen asszonyt- különben nagy baj ér bennünket!

- Csak éppen meg akarom ölelni, hogy azután megöljem és a tengerbe vessem - válaszolta Vadhni.

- Bárcsak igy történnék... - ez volt Tudh utolsó szava. Nem beszéltek többet, hanem munkához láttak. Bizony ez még két isten számára is nagy munka volt. Kiszakították a sziget öléből az Upoli-hegyet és lihegve, meg-megroggyanó térdekkel cipelték a Hali tetejére. A harag és a vágyakozás azonban megkétszerezte Vadhni erejét és mielőtt felkelt volna a telihold, kész volt a nagy munka; Vadhni ott állott a Haii-Upoli csúcsán s a Holdistennő után nézett.

- Jól gondold meg, mit mondtam, - szólalt meg Tudh, visszafordulva. - A dob mellett fogok őrködni.

Vadhni nem válaszolt. Gondolatai a Holdistennőn jártak, aki kigúnyolta. Karjait térdére támasztva guggolt a Haii-Upoli tetején és midőn a távolból észrevette a Hold istennőjét, oly remegés futott végig hatalmas testén, hogy még bátyja, Tudh, is megérezte a hegy lábánál elterülő vadon közepén.

Mogorván ült dobja mellett és magában szidta Vadhnit.

Vadhni azonban észrevette, hogy a Holdistennő lassan közeledik a hegy felé, melyet még sohasem látott. Hirtelen csodálkozva állott meg a Haii-Upoli tetejénél és Vadhni ugyanekkor megragadta csípőjét. Mikor magához vonta, a Hold istennője olyat sikoltott, hogy kiáltására meghaltak a sziget összes állatai. Azután csendesen, ájultan rogyott Vadhni karjaiba s a pávatarka kígyó kitekergődzve hajából, lassan lecsúszott a hegyen.

Tudh észrevette és követ dobott utána, de nem találta el. A pávatarka kígyó elmenekült. A pávatarka kígyó a föld méhébe mászott, a tenger hullámaiba merült. A pávatarka kígyó felkereste a tüzet és la vizet. A pávatarka kígyó bepanaszolta Vadhnit a Földnél, a Tengernél, a Tűznél és a Víznél. Ha a Holdistennő tudta volna, mit csinált a pávatarka kígyó, biztosan visszahívja. A Holdistennő azonban Vadhni karjai közt nyugodott és szerette őt.

Tudh ezt mormogta maga elé: „Itt az idő...“ Dobolni kezdett. A dobszó áthatolt az erdőn. A dobszó suhanva szállott hegyen-völgyön, erdőn, vízen át. De Vadhni nem hallotta a tompán zúgó dobszót, mert a Holdistennő selymes haja takarta fülét. Tudh egyre erősebben dobolt. Nagyon haragudott Vadhnira és nevét kiabálta. Vadhni azonban nem hallotta bátyja kiáltozását és dobolását, mert a Hold istennőjének pihegő lélegzetvételére figyelt.

Hegy-völgy, tenger a pávatarka kígyó segítségére sietett s a föld méhe tompán felmorajlott. Megrázkódott a Haii-Upoli. Az erdő összeomlott, a hegy eget rázó robajjal dőlt össze. Tűzláng csapott ki a romok közül. Forró láva hömpölygött alá a tűz-koszorúzta csúcs felől, melynek egyetlen sziklája sötéten meredt még az égnek. Tudh még mindig dobolt és öccse nevét kiáltozta. De hogy is hallhatta volna meg őt Vadhni, mikor fülét a Holdistennő keblére hajtva, figyelte szive dobbanását?

A hegy mindnyájukat eltemette; Vadhnit, Tudhot, a Hold istennőjét, a pávatarka kígyóval együtt. Csak Tudh ül még a hegy gyomrában a dob mellett. Néha-néha kezébe veszi a mázsás dobverőket és ilyenkor felmorajlik a Haíi-Upoli. A pávatarka kígyó fölemeli fejét. Két szerelmest akar Tudh megóvni a haláltól.

*

- Parancsoljon, gróf úr, - szólt a nővér és hosszasan rátekintett. De mire az fölpillanthatott volna könyvéből, a nővér már újra lesütötte szemét, oly mélyen, hogy pillái, akárcsak egy japán festő ecsete alól kerültek volna ki, rózsás arcát érintették.

Nem is kérdezte meg, hogy mit óhajt a híres orvostól, tudta jól, hogy mindennap el szokott jönni és mindig ugyanabban az órában az ablak mellé telepedve, összekulcsolt kezeit a térde közé szorítva, várakozik.

Néha egy nagy könyvből meséket és legendákat olvas, de hogy várakozik, az ilyenkor is meglátszik rajta.

Ha a nővér Keller Lénának nyit ajtót és az, elragadó, kecses lépteivel a szobába toppan, Dynegott Manfréd felemelkedik s nyugtalan tekintetét nyugodtságra kényszerítve, tiszteletteljes tekintetet vet rá.

Amikor pedig az ápolónővér kinyitja a fiatal lány előtt a rendelőszoba ajtaját, aki kecses léptekkel halad el Dynegott Manfréd mellett, Manfréd rajongva néz utána, míg el nem tűnik a küszöbön. Majd szomorúan áll fel helyéről és lassú léptekkel távozik.

Ma azonban nem ment el.

Könyve fölé hajolva várakozott, még akkor is, midőn Keller Léna már rég átment a szobán, míg az ápolónővér hangja fel nem riasztotta álmodozásából. Felállott és nyugtalan szemekkel nézett rá. A nővér nem szólt semmit, csak szép csendesen kinyitotta előtte a várószoba ajtaját, majd újra becsukta.

Keze azonban a kilincsen maradt és szomorúan hajtotta le fehérfőkötős fejét...

Dynegott Manfréd megállott a küszöbön. Tekintetével az orvost kereste, aki egy fehér porcellán tálban kezét mosta.

- Jó estét, professzor úr! - köszöntötte.

Dr. Hauser megfordult. Ily késő senkit sem várt. Arcán, mely túlságos szeretetre- méltóságtól csaknem közönyösnek látszott, a meglepetés mosolya suhant végig. Gyorsan megtörülte kezeit.

- Isten hozta, gróf úr! - kiáltotta felé, kezet nyújtva. - Nagyon köszönöm kedves látogatását. Mert remélem, nem egészségi állapota miatt keresett fel?

Dynegott Manfréd nem válaszolt. Szótlanul, lehajtott fővel állott ott a villanylámpák fényében és válla borzongósan összerándult. Tekintete végigsiklott a fényes rendelő csillogó berendezésén, mintha segítségüket akarta volna kérni. Az ívlámpák és orvosi műszerek azonban némák maradtak.

Manfréd elkapta szemét a holt tárgyakról s újra az orvosra nézett, aki várakozásteljesen támaszkodott egy üvegasztal szélére.

- Az igazságot szeretném tudni, - szólalt meg tompán.

- Tessék?

- Az igazságot szeretném tudni, professzor úr, - felelte Dynegott Manfréd. Hevesen forgatta fejét ide-oda, mintha gallérja szorította volna nyakát. Majd elpirult, hogy szinte izzott az arca. - A valót akarom tudni, professzor úr!

A tanár csodálkozó tekintettel 'fordult felé.

- Ez nagyon természetes, gróf úr!

Dynegott Manfréd oly hevesen rázta meg fejét, hogy tetőtől-talpig megremegett. Kezét az asztalra tette.

Egyáltalában nem természetes! - felelte rekedt hangon. - Egyáltalában nem természetes, professzor úr és ön ezt jobban tudja nálam. Doktor úr, ön hazudik! ön eltagadja előlem a valót... könyörületből... Az orvosok sose mondanak igazat... Mind hazudnak! Tudom, hogy nagy beteg vagyok... ennyit már meg méltóztatott vallani... az igazságot azonban még nem tudom. Nem tudom: megmenthető vagyok-e még, - vagy menthetetlenül elveszek'? Van még reményem a gyógyulásra?... Az igazságot akarom tudni, professzor úr!

A tanár egy széket tolt elébe s a fiatal gróf vállára tette kezeit.

- Mindenekelőtt foglaljon helyet, gróf úr és nyugodjék meg. ön láthatatlan ellenséggel hadakozik. Nincs oly józan gondolkodású orvos, aki eltagadná ön elől a valót, mely semmi ijesztőt nem rejt magában az ön számára. Mindenesetre meg fogom még egyszer vizsgálni gróf urat, ha annyira ragaszkodik hozzá. A diagnózist azonban már most csaknem hajszálpontossággal elárulhatom önnek. A tüdeje meg van támadva. Ezt ön is jól tudja. Nos... Kímélni fogja magát és vigyáz az egészségére. Így minden rendbe jön. Egy szép napon arra ébred, hogy teljesen meggyógyult és fiatalságának legszebb évei még csak ezután következnek. Ez minden, amit mondhatok.

Manfréd a fotelben ült és könyökét a térdére támasztotta. Arcát tenyerébe rejtette. Midőn elhallgatott az orvos, némán bólongatott fejével.

- Igen, ismerem jól ezt a beszédet, mindig igy szokták az embert vigasztalni... De hagyjuk ezt... vizsgáljon meg inkább még egyszer, professzor úr... Mielőtt azonban hozzákezdenénk a vizsgálási komédiához, arra kérem, adja becsületszavát, hogy a színtiszta igazságot fogja mondani és semmit nem titkol el előlem...

Dr. Hauser arcán jóakaratú, atyai mosoly suhant át.

- Kedves fiatal barátom - ugye megengedi, hogy így szólítsam, gróf úr! - Ön tudja a legjobban, hogy az orvosi tudomány nem annyira újabb igazságok felfedezéséből, hanem tapogatódzásból és tévedések elkerülése utáni igyekezetből áll. A tünetek sokszor csalnak. Minden tapasztalatot megcáfolhat egy újabb tapasztalat. Minden tudásnak és tudománynak ez a lényege: „Tévedni emberi dolog…

Dynegott Manfréd felállott s fel s alá kezdett járkálni a rendelőben. Nem nézett a lába elé. önkívületben tántorgott ide-oda és minduntalan a bútorokba ütközött. Végre, a fal felé fordulva, nagy nehezen megállott és lüktető halántékára szorította tenyereit.

- Mit ér mindez?... - mormogta maga elé. - Mit ér mindez?... Tudnom kell, mi lesz velem...

- Megenged egy kérdést? - szólalt meg az orvos rövid habozás után. - Van önnek valami különös oka, hogy ennyire vágyik megtudni az igazat?

Dynegott Manfréd nem mozdult. Csupán a feje csuklott kissé előre, mintha nagyot nyelt volna.

- Igen, - felelte siri hangon.

- Szabad tudnom ezt az okot?

Dynegott Manfréd mélyen felsóhajtott és hallgatott. Majd erőt véve magán, mintha csak a falnak beszélt valna, rekedt torokhangon igy válaszolt:

- Szeretnék megnősülni...

A professzor óvatosan köhintett egyet- kettőt.

- Hiszen ön még olyan fiatal, gróf úr...

- Huszonhárom éves vagyok.

- Hm... lesz szíves levetkőzni…

Dynegott Manfréd engedelmeskedett.

A vizsgálat nagyon sokáig tartott. Hauser professzor jegyzeteket készített magának. Majd fölegyenesedett és eltette noteszét.

- Felöltözhetik, gróf úr, - szólalt meg végre röviden s az íróasztala felé tartott.

Manfréd szótlanul engedelmeskedett. Majd a professzor mellé lépett s karját megragadva, igy szólt:

- Nos, tanár úr, megnősülhetek vagy nem?

- Foglaljon helyet, gróf úr!

- Köszönöm... Állva is elviselem az eredményt... Professzor úr, tegyük fel, hogy szeretném az ön lányát... Beleegyeznék a házasságunkba vagy sem?

- Miért ne? - felelte az orvostanár. - Természetesen azzal a feltétellel, hogy az esküvőig még egy kicsit várniuk kellene, hogy ön jobban megerősödjék...

- Meddig? - kérdezte Manfréd, az orvosra bámulva.

- Mondjuk - egy esztendeig...

Manfréd feltekintett. A szája körül játszadozó merev mosoly grimasszá torzult.

- Köszönöm... most már eleget tudok...

- Nem értem önt, gróf úr.

- Annál jobban értem én önt. Egy év... Addig tehát ártalmatlanná tesznek?

Dr. Hauser bosszankodva kiáltott rá:

- Ugyan, hagyjon már fel ezzel az őrült képzelődéssel! Azt akarja, hogy autoszuggesztió tegye tönkre?

- Óh, nem... A tüdősorvadás is megteszi a magáét.

Mikor pedig látta, hogy az orvos újra tiltakozóan emeli fel kezét, Dynegott Manfréd olyan kétségbeeséssel kulcsolta össze karját, mintha egy vasrács mögött állna s szabadítójához könyörögne:

- Az Istenért... professzor úr... hát nem látja, mily közel vagyok ahhoz, hogy elveszítsem az eszemet! Nyolc éve küzdők már e láthatatlan rémmel! Nyolc esztendeje áltatom már telkemet csalárd reményekkel! Nyolc éve halódó ember vagyok, akiben szinte perverz erővel tombol az őrült élnivágyás! Nem bírom ki tovább! Ember akarok lenni - vagy por és hamu a föld alatt, hogy ne erezzek, ne szenvedjek és ne várjam oly gyötrelmes kínnal a megváltó csodát!

- Gróf úr, Ön arra kényszerit, hogy mint orvos, erőszakkal lépjek fel önnel szemben.

- Igen, igen, tudom - ezerféle csillapítószer fölött rendelkezik. Van mindenféle altató meg kábító pora, de én végre tisztán akarok látni! S ha ma újra a bizonytalanság ködébe kell innen visszamennem, akkor még ma véget vetek nyomorult életemnek!

Dr. Háuser megfogta a fiatalember kezeit és mélyen a szemébe nézett.

- Ha megígéri, hogy minden erejével igyekszik legyőzni oktalan izgatottságát, én is úgy fogok beszélni önhöz, mint férfi a férfihoz.

- Nyugodt vagyok, - felelte Dynegott Manfréd. Behunyta szemeit és hullámzó kebellel állt az orvos előtt.

Dr. Hauser mosolygott.

- Rendben van, - felelte. - Akkor hallgasson rám figyelmesen, ön beteg. Mint lelkiismeretes orvos mondom önnek: nagyon beteg. A legnagyobb elővigyázatra, leggondosabb ápolásra és egészen más környezetre, éghajlatra van szüksége. Most van az úgynevezett „veszedelem-zónában“, mely könnyen végzetessé válhat. És főképpen az ön akaraterejétől, értelmétől, belátásától függ, hogy nem következik-e be ez a vég? Gyógyulása egyedül öntől függ. Nos, meg van velem elégedve?

Dynegott Manfréd nem válaszolt. Sápadt mozdulatlansággal, félig nyitott szájjal állott a híres tanár előtt. Fiatal meghajszolt arca épp úgy festett, mint a régi görög színészek tragikus álarca.

Dr. Hauser a szemébe nézett és belátott rajta, mint nyitott kapun. Egész lelke ott feküdt előtte.

- Kedves fiatal barátom, - kezdte óvatosan.

Dynegott Manfréd félbeszakította:

- Igen... igen, igen...

Gyorsan végigsimította homlokát, majd ideges hangon folytatta:

- S tegyük fel, hogy e végső küzdelemben én veszitek? Mennyi időt ad akkor nekem professzor úr?

- Erre csak hipotézisekkel válaszolhatnék.

Manfréd még mindig mosolygott.

- Egy évi - kérdezte halkan.

- Egész bátran számíthat többet is, gróf úr!

Manfréd bólintott.

- Így hát egy év, - folytatta furcsa, gyermekes hangon. - Vagy lehet, hogy pár hónappal több... ej, de hisz ez már úgysem számit. Egy év: ez az; egyetlen értékes adat számomra.

Dr. Hauser felemelte hangját, mintha egy alvót akart volna felébreszteni:

- Mondja meg, kérem, kedves nővérének, a méltóságos kisasszonynak, hogy keressen fel engem minél előbb. A további részleteket vele szeretném megbeszélni.

Dynegott Manfréd félrehúzta száját.

- Így hát el akar küldeni, doktor úr...

- Nagyon természetes. Ez a klíma annyit jelent az ön számára, gróf úr, mintha öngyilkosságot követne el!

Manfréd fürkészően nézett az orvos arcába.

- Elfelejtette ön, hogy házasodni akarok.

- Erről szó sem lehet egyelőre.

Manfréd megcsóválta fejét.

- Persze, hogy nem, - felelte különös nyugtalansággal. - De gondolja, professzor úr, hogy élhet az ember egy évig levegő nélkül?

Professzor Hauser nem válaszolt.

- Rossz hasonlattal éltem, - folytatta sietve Manfréd s az arcán húzódó sötét vonások még jobban kimélyültek. - Arról van szó, hogy tőle elválni... számomra ugyanannyit jelent, mintha az életet adó levegőt vonnák meg! Különös, ugye? Pedig még a nevét sem ismerem, nem is beszéltem még vele soha. Az történt csupán, hogy megpillantottan egyszer, hetekkel ezelőtt, mikor legelőször idejöttem. Belibbent a várószobába, mint egy tünemény, körülnézett, mosolygott és leült a többi beteg közé. S mintha a betegek nem szenvedtek volna többé, amint ez a sugárzó homlokú, gyönyörű leány közéjük telepedett. Haja olyan, mint a reggeli felhő, amikor a nap hajnalban ráveti sugarait. Aztán elhaladt előttem és rám mosolygott. Oh, sohasem felejtem el azt a gyönyört, amit akkor éreztem. Azóta minden nap látom.

- Kit? - kérdezte az orvos.

- Ezt a leányt. Minden nap eljöttem ide, csak azért, hogy láthassam és vártam rá, míg el nem ment. Hetek óta minden nap itt ülök.

- Hogy hívják? - kérdezte dr. Hauser, szemöldökeit felvonva.

Dynegott Manfréd csodálkozva nézett rá: hát lehetséges, hogy az Ö nevét valaki ne ismerje?

- Keller Léna...

A tanár lehajtotta fejét. Elfordult s az íróasztalához lépve, iratait kezdte rendezgetni, majd becsukta a tintatartót. Ekkor felállott és kezeit csípőjére támasztva, lassan Manfréd felé indult.

- Gróf úr, szereti ezt a lányt? - kérdezte színtelen hangon.

- Úgy van!

- És feleségül akarja venni?

- Igen.

Hauser professzor fel s alá járkált a rendelőben. Látszott rajta, hogy küszködik magával. Sokáig hallgatott. Dynegott Manfréd szótlanul állott előtte. Türelmesen. Álmodozó kifejezést vett fel arca.

Az orvos végre hirtelen felé fordult és merően a szemébe nézett.

- Ha Keller Lénát akarja nőül venni, úgy ennek mi sem áll útjában, gróf úr.

Dynegott Manfréd megragadta az íróasztal szélét. A tanár minden mozdulatát figyelte. Az összekulcsolta hátán karjait.

- Elárulok önnek egy titkot, - szólalt meg félhangosan. - Miért is állnék útjába ily nagy boldogságnak céltalan hallgatásom által? Azt tudja, ugye, hogy Keller Léna beteg? Egészséges emberek nem szoktak hozzám járni. Hátralevő életében adja meg neki mindazt a boldogságot, amit emberek egymásnak adni tudnak. Mert nem éri meg az esztendő végét...

2.

Hilligen Pétert mindig nehéz volt megtalálni, - különösen feleségének, aki oly ritkán kereste és oly keveset tudott magánéletéről. Ő volt a hatalmas gyárüzemnek mindenütt jelenvaló és sehol sem található lelke, aki tizenötéves korában örökölte apjától ezt a gyárat, mint szerény vashámort, rengeteg adósággal egyetemben. És ima már az egész világon konszernjei vannak, gyára világközpontja a vas- és acéliparnak.

Húsz esztendeig egyébre sem gondolt Hilligen Péter, mint gépekre, gépekre és mindig csak gépekre. Húsz álló esztendeig ébrenléte számolásból - álma pedig találmányokból állott. Az alvásnak igen kevés része volt Hilligen Péter életében, - a barátoknak és nőknek még kevesebb. Ezek a matematikailag és egyébként is kiszámíthatatlan lények rendszerint egyetlen érzést váltottak ki Hilligen Péterből - az unalmat. Egy órát... az éjnek egyharmad részét még eltöltötte velük, azután nyugalomra vágyott, nyugodtan, felfrissülve pihenni az ágyban s újra a gépóriásokra, számoszlopokra gondolni. Csak fel ne nyissa a száját egy nő sem! Ments Isten! Ha nő mukkanni mert Hilligen Péter mellett, úgy elutasító morgást kapott felelet helyett.

Mért nem teremtette Isten a nőket némáknak!

Ilyen éjszakázások után privát uszodáját kereste föl, fejest ugrott a jéghideg vízbe s mindent elfelejtett. Főképpen azt, hogy nők is vannak a világon.

Különben nős ember volt Hilligen Péter, mert sokat adott egy öreg ember tanácsára, akit nagyon tisztelt és ez rávette a nősülésre. Egy szép napon nyugodtan kifejtette előtte, hogy nevének egyre jobb csengése lesz a világpiacon. Egyre előkelőbb személyiségek érkeznek havonta a fővárosba, hogy megismerjék, - ezeket fogadni kell, márpedig az egész fogadtatásnak csak úgy lehet megfelelő keretet adni, ha asszony is van a háznál.

Hilligen Péter választása gyorsan és meglepetésszerűen történt, amint ezt tőle várni lehetett. Megjelent egy ünnepélyen, amelyet a város adott tiszteletére, mert egy hajóját a város nevére keresztelte el és magas szárnyalása szónoklatok közepette szemével állandóan az első sorban előtte álló fehérruhás lánykákat vizsgálgatta. A rengeteg gyönyörű fiatal lány közül végre is egyen akadt meg a szeme, aki a leghallgatagabbnak látszott.

A választás tehát nem volt túlságosan nehéz. Még kevésbé lármás környezetben is feltűnt volna neki ez a szótlan, csodálatosan szép leány, aki szemeit lesütve, ott állott az első sor szélén.

Hilligen Péter megtudta, hogy Patríciának hívják, a kihalófélben lévő Dynegott grófi család sarja, csak egy nagybeteg bátyja van és csodálatosan szegény.

E körülmények egyáltalán nem befolyásolták Hilligen Pétert elhatározásában. Nagyszerű és lefegyverző egyszerűséggel találta meg az útját annak, hogy másnap már Patrícia előtt álljon s megkérdje tőle: akar-e a felesége lenni?

Patricia szótlanul, összeszorított ajkakkal és kissé büszke tartással állott előtte. Hilligen Péter nem állhatta meg, hogy azt ne gondolja: mennyire nem tudja e gőgös grófkisasszony a percek értékét!

Végre felnyílt a szép, hallgatag ajak és hűvös, de nyugodt hangon azt mondta Hilligen Péternek:

- Egy feltétel alatt...

- És ez?

- Ha nem fog szeretni...

- Ó, egyáltalán nem! - nevetett Hilligen Péter. - Én csupán asszonyt keresek, aki nevemet viseli és a nagy nyilvánosság előtt reprezentál... Semmi több! Kényszerítenek, - folytatta nyugodt hangon, miközben a leány lesütött szemmel hallgatta, - hogy nagyvilági pozíciómat valakivel kifelé is képviseltessem. Ehhez én nem értek, de időm sincs rá. Ez a leendő feleségem dolga lesz. Van kedve hozzá?

- Be kell vallanom, - válaszolta Patrícia, - hogy van egy bátyám, aki tüdőbajos...

- Szegény fiú!... Hát mért nem gyógyítják meg?

- Félek, - suttogta Patrícia kínosan - hogy gyógyíthatatlan.

- Hm... - dünnyögte Hilligen Péter. Gyógyíthatatlan dolgok nem érdekelték.

A lány fölemelte szempilláit s midőn zöldesszürke szemeivel Hilligen Péterre nézett, az észrevette, hogy vörösek a szemhéjai.

- Jól tud magán uralkodni, - gondolta a gyáros. Ez tetszett neki. Szívből utálta az olyan embereket, akik nem tudtak magukon uralkodni.