Vyrna Di Santis

© Vyrna Di Santis, 2025

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztette: Kovács Attila

Korrektúra: Szabó-Huber Nikoletta

Borítóterv: Németh Balázs

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Facebook, TikTok, Instagram:

VYRNA írói oldala

ISBN 9786158275750

Pitypang Kiadó, 2025

Felelős kiadó: Farkasné Pozsgai Anett

Bazsi, 2025

Engedd, hogy magával ragadjon!

Engedd, hogy elsodorjon!

Ne engedd, hogy zavarjanak közben!

Tartalom

Prológus

Sofia: Három évvel korábban

Sofia: A jelen

Alessandro

Prológus

Ilyen szerencsétlen is csak én lehetek, hogy éppen ezen a környéken adja meg magát a biciklim, ráadásul pont ez előtt az épület előtt. És mindjárt besötétedik! A West River House előtt állok, azt beszélik, hogy egy bűnszövetkezet bújik meg a falak mögött. A pletyka szerint, ami az interneten terjed, Alessandro di Santis, a frissen megválasztott maffiavezér ide tette át átmenetileg a székhelyét Szicíliából. Jól ismerem a családját. Egykor én is egy voltam a köreikből. Miközben próbálom visszatenni a láncot a helyére, kivágódik az ajtó, nekem pedig földbe gyökerezik a lábam a rémülettől. Egy fekete öltönyös férfi masírozik ki, és célirányosan felém tart. Istenem, lehet, hogy felismertek? Szó szerint belehalok, ha vissza kell mennem Szicíliába. Három év alatt nagyon nehezen, nagyon sokat változtam. Levetkőztem mindent, ami olasz volt bennem, és egy csendes, szerény virágáruslány lettem. A hétköznapi lúzerek zaklatásait – akik néhanapján erőszakosan akartak felszedni – tudtam kezelni, annyira nem lettem gyámoltalan, de ha most azért vágtat felém az idegen, mert lebuktam, akkor azonnal megölnek, amint leszállok a repülőről Olaszországban. Biztos vagyok benne, hogy Sergio kémei rögtön jelentenék, ha hazatérnék.

– Te most velem jössz! – kiáltja az idegen, és a karomnál fogva berángat az épületbe, a liftbe, ami felrepít egyenesen a legfelső emeletig, ahol berúg egy nagy, nehéz faajtót, és belök rajta. Akkora sokként ér a bánásmód, hogy ellenkezni is elfelejtek, pedig se a régi, se a mostani énem nem engedte volna ezt, sőt még be is mostam volna neki egyet azért, mert az engedélyem nélkül hozzám ért.

– Itt az új titkárnőd! – vakkantja egy alaknak, aki nekem háttal ül, és kifelé bámul az ablakon.

A hangra lassan megfordul, és rám mered. Az ütő megáll bennem. Magával Alessandro di Santisszal nézek farkasszemet. Maffiás körökben csak la pantera nera, azaz a fekete párduc. Ez a gúnyneve. Hidegvérű, hangtalan, gyors és kegyetlen. Mire az áldozat felfogná, hogy mi történik, már meghalt. Ha azt nézzük, hogy egyeseknek az ujjlevágás, meg a lassú kivéreztetés, betonba öntés a védjegye, Alessandro humánus gyilkos. Úgy ül a székben, mint valami király. Ültében is látszik, hogy milyen magas, és ahogy a fekete inge megfeszül a vállán az is, hogy milyen izmos. A tekintete viszont jégkék és hideg. Fekete haja rövid, oldalra és kissé hátra van fésülve. Arca sima, napbarnított. Félelmetes. De a tekintete, amivel már most kinyírna, az a legfélelmetesebb. Lyukat éget bennem.

– Miből gondolod, Lorenzo, hogy egy hajléktalan jobb titkárnő lesz, mint egy olyan, aki tudja is, mit kell csinálni?

Anyád a hajléktalan, gondolom, de kimondani nem merem.

– Biztosan nem tudja jobban – morogja az öltönyös halálos nyugalommal. – Megelégeltem, hogy havonta mondanak fel a titkárnőid. Ennek a lánynak láthatóan semmije nincs. Szép pénzt és lakhatást adok neki, amiért cserébe ő nem fog felmondani, mert akkor mindent elveszít.

– Már elnézést, de kik maguk, és mégis hogy képzelik ezt? Itt állok, és úgy beszélnek rólam, mint aki itt sincs! És kikérem magamnak, nem vagyok hajléktalan, munkám is van, eszem ágában sincs itt dolgozni!

– Jaj, szívem, ne legyen már olyan büszke. Kiutat kínálok a nyomorból, legyen hálás, és fogadja el.

– Mondom, hogy nem vagyok hajléktalan! – kiabálom.

– Legyen, akkor nem hajléktalan – mondja az idősebb di Santis negédesen. – Szóval Miss Nem Hajléktalan, van egy üzleti ajánlatom. Titkárnő kell az unokaöcsémnek, mindezért lakhatást és havi ezerötszáz dollárt tudok felajánlani.

– Ezerötszáz dollár? – szalad ki a számon, mert most havi háromszázat keresek, ami éppen az éhenhalásra elég. Végül is, ha elvállalom, egy-két hónapig kibírom, aztán, ha lesz egy kis tartalékom, lelépek.

– Egy feltételem van – szakítja meg a gondolatmenetem az idősebb di Santis. – Egy évig nem mondhat fel, amit szerződésben rögzítünk.

– Hogyan? – kiáltunk fel egyszerre az ifjabb di Santisszal.

– Elég legyen! – dörren ránk az öreg. – Az idő pénz, így is túl sok időt vesztegettem erre a buta problémára. Szóval Miss, hogy dönt?

Nemet kellene mondanom, de ahogy Alessandro gőgös tekintetét látom, eddig alvó olasz vérem is forrni kezd. Hisz ez egy rendkívüli lehetőség, hogy végre bosszút álljak apám haláláért. És az sokkal könnyebb úgy, ha közelebb vagyok az ellenségemhez.

– Rendben, legyen – felelem. Felszegett állal állom Alessandro metsző tekintetét, mire ő felpattan, és kiviharzik az irodából. Kifelé menet még odaveti:

– Üdv a pokolban, bambina!

Hát az biztos, hogy az eddigi nyugis, csendes életemet cseszhetem.

– Szóval Miss… – ránt vissza a gondolataimból Lorenzo.

– Baker. Honey Baker.

– Szóval Miss Baker, jöjjön, megmutatom, hol fog ezentúl lakni.

– Nem. Ma még nem. Egy hét múlva, reggel nyolcra itt leszek. Mint már mondtam, van saját életem.

– Legyen. De Miss Baker, ez az első és egyben az utolsó alkalom, hogy maga szab feltételeket.

– Akkor kihasználva az utolsó alkalmat, most elmegyek.

Hátat fordítok, és meg sem állok a liftig. Rácsapnék a gombra, de az ajtó kinyílik, és szembe találom magam a párduccal. Hátrébb lép, és beinvitál. Felszegem a fejem, és belépek. Rányomok a földszint gombjára, a lift elindul. A harmadik emeletnél Alessandro rácsap a stopra. Szembe fordul velem, beszorít a sarokba, egyik kezével belemarkol a hajamba, és kényszerít, hogy belenézzek szikrákat szóró jégkék szemébe, másik kezét a torkomra teszi, és megszorítja.

– Hogy tudd, mire mondtál igent, bambina, minden nap megbaszom a titkárnőm. Kegyetlenül. Ezért mennek el sírva – vicsorogja. – Mindegy, hogy hajléktalan vagy üzleti diplomás. Nincs finomkodás, se könyörület. Csak a kín és a gyötrelem. Minden. Egyes. Nap. Annyi munkát adok, hogy bele fogsz fulladni. Ha mégsem, akkor a farkammal teli szád miatt fogsz fuldokolni. Nincs szabadnap. Nincs hétvége. Nem lehetsz beteg sem. Éjjel-nappali szolgálatban lesz az eszed és a tested is.

Olyan erővel húzza a hajam, hogy a könnyem is kicsordul. Hirtelen elenged, rácsap a gombra, és újra a higgadt üzletember képét mutatja, aki zsebre tett kézzel, kis terpeszben állva várja, hogy a lift leérjen. Az ajtó végre kinyílik, és ő úriember módjára maga elé enged. Kibotladozom, a lift melletti padra rogyok. Di Santis rám se nézve megy el mellettem. Ahogy felnézek, látom, hogy vigyorog. Nagyon elégedett magával, azt gondolja, nyert, és soha többet nem találkozunk. Csak azzal nem számolt, hogy egy Barellivel akadt össze. Fénysebességgel száguldasz a végzeted felé, di Santis, csak még nem tudsz róla.

Sofia

Három évvel korábban

Esik. Egész augusztusban nem esett, ám ma az ég is gyászol. A temetőben egy gombostűt sem lehet leejteni, annyian jöttek el leróni kegyeletüket apám temetésén. Nem is tudom, hogy érzem magam. Fáj, hogy immár mindkét szülőmet elvesztettem, viszont ez a világunk velejárója. Minden nap ajándék. Nem, ez így nem igaz. Régen a legkisebb szarért is vérfürdőt rendeztek a rivális családok, ám ma már a többet ésszel, mint erővel elvet valljuk. És családfőket pláne nem szoktak eltenni láb alól, mert annak mindig véres háború a vége. Ezért is sokkolt, hogy apámat kivégezték. Nem volt szoros a kapcsolatunk, de mindig számíthattam rá. Mindent, amit tudok, neki köszönhetek. Megtanított a tiszta üzletre, viszont a legmélyebb mocskokba is betekintésem volt. A szertartás után a hamvakat magammal viszem a Barelli birtok családi kápolnájába anyám mellé. Georgio Barelli, az apám, a család feje, már fentről figyeli az eseményeket. Nem volt jó ember, ám a rosszak között ő volt a legjobb. Az apám volt. Milyen dolog lenne tőlem, ha a pokolra kívánnám?

Tekintetem végigfuttatom a tömegen. A fátyol, mely tizennégy éves korom óta rejti el az arcom a külvilág elől, most, huszonnégy évesen nem hat először idegennek. Mikor apa egy napon beállított egy széles karimájú, sötétkék kalappal, egy sötétkék fátyollal, és közölte, hogy onnantól minden nap ebben kell lennem, senki nem láthat nélküle – se rokon, se az alkalmazottak –, semmit sem értettem. Mintha hirtelen áttértem volna valami keleti hitre. Csak éjszaka vehettem le, akkor viszont belülről be kellett zárnom az ajtómat. Addig lázadtam, hisztiztem, tiltakoztam, míg egy nap annyira felidegesítettem apámat, hogy berángatott az irodájába, és ledobott elém egy borítékot tele fotókkal. Rögtön megértettem mindent. Az összes képen én voltam. A suliban, a városban, otthon éjszaka az ágyamban, még olyan kép is volt, ahol zuhanyozom. Valaki teleobjektívvel készítette azokat a képeket. Attól a pillanattól kezdve nem hisztiztem többé. A birtok védelmét megerősítették, kaptam még két női testőrt is, akik úgyszintén fátyolt viseltek, hasonlóan öltözködtek, mint én, és ahogy idősödtem, mindig cserélődtek, hogy egyforma magasak legyenek velem.

Az alvilág színe-java itt van ma. Talán az is, aki anno megfenyegette apát. Minden család képviselteti magát kisebb-nagyobb létszámmal, kivéve azt az egyet. A családunknak igazán kemény ellensége csak egy volt: di Santisék. A többiek porszemek voltak, apám könnyen elintézte őket egyszerű üzleti megállapodásokkal vagy zsarolásokkal. De a di Santis família más volt. Telhetetlenek és erőszakosak, mindent akartak: kikötőket, ültetvényeket, szórakozóhelyeket, éttermeket, szállodákat.

Embercsempészet, prostitúció és drogok. Apám ezzel a három dologgal sosem foglalkozott. Sok mocskos dologban benne volt a keze, de ezeket mélyen elítélte. A szerencsejáték, fegyverek, egy kis kőolaj biznisz az más. Na meg a védelmi pénzek. Épp ezért minden eszközével azon volt, hogy felszámolja a terjesztő hálózatukat. És ez lett a veszte.

Aznap nekem is majdnem végem lett. Együtt mentünk volna az irodába, de én nem készültem el időben, ezért apám otthon hagyott. A pontosság volt a vesszőparipája. Ha a tárgyalópartnerei késtek, ugrott az üzletkötés. Mindig az volt a mottója, hogy inkább öt perccel előtte, mint eggyel utána. A birtokunk két hektárnyi; a házig hosszú, cédrusokkal szegélyezett felhajtó vezet. Apám a kapuig sem jutott el, amikor a bomba felrobbant. Az ablakomból néztem végig az egészet. És ezzel az én életem is romokba dőlt.

Mindig, mindenkivel éreztettem, hogy bizony én vagyok a nagy Barelli egy szem lánya. Az egyetlen örököse a Barelli-hagyatéknak. Apám sokszor vitt magával üzleti tárgyalásokra, ahol, ha kellett, keményen beleálltam a tárgyalópartnerekbe. Én nem apuci elkényeztetett kislánya voltam. Tőlem is ugyanúgy tartottak, mint apámtól. Amíg ő mellettem állt, nem ismertem határokat. Gátlástalanul értem el, amit akartam. Ölni nem öltem, ám a zsarolás nagymestere voltam, ha kellett. Viszont így, hogy egyedül maradtam, a felelősség, és az, hogy nincs mögöttem apám, mint erős hátország, megrémített. Főleg, hogy már a halála napján elkezdtek sugdolózni, hogy én leszek a következő. Amíg élt, én csak a többé-kevésbé törvényes üzleteivel foglalkoztam, amik szép hasznokat hoztak. Most viszont rá kellene lépnem a sötét és mocskos útra, amihez így egyedül nem érzem magam elég erősnek. Egy dolog beleszületni az alvilágba, és megint más irányítani azt. És az sem elhanyagolandó tény, hogy a robbanás másnapján megkaptam az első fenyegető levelet egy döglött madár kíséretében egy ajándékkosárban. A levél szerint apám volt a biztosíték az életben maradásomért, ami a halálával véget ért. Testőrök ide vagy oda, kivégeznek, ha átveszem apám helyét. Tehát támogatókra sem számíthatok, csak ellenségekre.

A fenyegetés után nem nagyon tettem ki a lábam a birtokról, inkább otthonról dolgoztam. Nem tudtam, kiben bízhatok. A nagybátyám, apám öccse, Sergio nagyon akarta a helyem, viszont nem tudtam, hogy mer-e lépéseket tenni az ügy érdekében. Ceffa, a szakácsnőnk volt az egyetlen, akiben feltétel nélkül megbíztam. Már a születésem előtt apámnak dolgozott, anyám halála után pedig amolyan pótanyám lett. Előbb halna meg, minthogy ártson nekem. Igaz, az arcom attól a naptól ő sem láthatta többé, mert nem akartam, hogy esetleg emiatt baja essen. Gyerekként minden kis titkom neki mondtam el. Ha szerelmes voltam, ha csúfoltak, vagy megvertek a suliban. Apám minden esetben a kinyíratást választotta volna, de én szerettem magam intézni az ilyen ügyeket. Az ő kegyetlensége mindig is távol állt tőlem, viszont azért a női fortélyok alvilági köntösbe bújtatva nagyon is a kedvemre valók voltak. Egy idő múltán már senki nem mert kikezdeni velem. Azt azonban sajnáltam, hogy egy fiúnak se volt annyi vér a pucájában, hogy közeledni merjen. Ceffa szerint jobb is volt, mert azok nem lettek volna hozzám valók. Fátyol ide vagy oda, azért tudtam magamról, hogy vonzó vagyok. Volt egy-két felejthető kalandom, ami stresszlevezetésre ugyan jó volt, de nagyon hamar rá kellett jönnöm, hogy az én szexuális ízlésem egyedi. A fátyol, amit viselnem kellett, mintha egy másik ént is előhozott volna belőlem. Úgy látszik, el kellett rejtőznöm, hogy igazán önmagam lehessek. Szerelmes soha nem voltam, nem is szándékozom az lenni. Az a gyengék sportja.

A családi kápolna előtt állok, csendes magányomban senki nem zavar. Elhelyezem a hamvakat a sírboltban, aztán csak nézem a falon a feliratokat. Huszonnégy évesen árva lettem. Ilyenkor a normális emberek sírnak, magukba zuhannak, törnek, zúznak, vagy akármi. De bennem nincs semmi. Üresség és sötétség tölti meg a lelkem, elnyomva a gyász hangját. Ki akarok innen szabadulni, úgy érzem, megfulladok. Sietősen elhagyom a kápolnát, és visszamegyek a házba. Beállok a zuhany alá, és csak engedem magamra a hűvös vizet, de ez sem segít. Megtörölközöm, és beleugrok egy fekete plüss melegítőbe. Hajszárítással és fehérneművel nem foglalkozom. Kiosonok a házból, beülök a fekete Maseratimba, és már száguldok is a belváros felé. Emlékszem, apa bordót akart, mondván az nőies, inkább nekem való, de elég volt egy jelentőségteljes pillantást vetnem rá, és máris feketében rendelte. Csendes, gyors, éjszaka csak egy sötét árnyék. Tökéletes. Nem tudom, hová megyek, csak azt, el itthonról.

Egy idő után azon kapom magam, hogy egy ház előtt állok. Ez a ház: az a ház. A bűnök háza. A tiltott klub. Nem sokáig gondolkodom, a kalapom a fátyollal a hátsó ülésre dobom, lemegyek a mélygarázsba, keresek egy sötét sarkot, és kiszállok. A kapucnit a fejemre húzom, és felmegyek a bejárathoz. Három kopogás, és az ajtó kinyílik. Egy fekete álarcos férfi várakozóan néz rám.

– Bársonykesztyű, most acélkemény, nyomában nem marad más, csak a remény – kántálom a titkos jelszót.

Biztos azért ilyen értelmetlen, hogy nehezebb legyen megjegyezni. És hogy én honnan tudom? Megvan az a rossz szokásom, hogy néha kihallgatom az embereim, tőlük hallottam erről a helyről. Esténként szerettem körbejárni a birtokot, és az istállók mögötti réten bámulni a csillagos eget. Egyik este a sétámból visszafelé meghallottam, ahogy a lovászfiúk beszélnek erről a helyről. Itt nem számít a származás és a vagyon. Ha van pénzed a tagdíjra, vagy csak egy egyszeri alkalomra, máris nyert ügyed van. Az álarcos férfi kinyitja az ajtót, és beenged. A ház kívülről egy egyszerű, többszintes szicíliai villának tűnik. Terrakotta, bézs, barna. Semmi extra. De bent teljesen más világ fogad. Minden fekete fa, és fekete-arany tollas drapéria. Lelógó fekete lámpásokban halványsárga fény pislákol. Eléggé szektás. Kifizetem az ezer eurót az éjszakáért, ő pedig a kezembe nyom egy fekete álarcot, majd szűkszavúan tájékoztat a házirendről.

– Földszint: társalgó, bár, csoportos játékok terme; emelet: jobbra kegyelem, balra gyötrelem. Mindkét szárny privát szobákat rejt. Vér nem folyhat, a menekülőszó: bársonykesztyű.

Bólintok, hogy megértettem, felteszem az álarcom, és egyenesen az emeletre indulok. Az ezer eurót kissé sokallom, de egyszer ki kell próbálnom ezt a helyet. A fekete korláttal szegélyezett, vörös szőnyeggel borított lépcsőfordulóban megállok, finoman megigazítom a maszkom, csak az hiányzik, hogy valaki felismerjen. A Barelli-örökös egy tiltott klubban az apja temetése napján. Szép kis főcím lenne a holnapi újságok címlapján. Miket beszélek, hisz tíz éve senki sem látott fátyol nélkül. Összébb húzom a szabadidő felsőt magamon, és a bal oldali folyosóra fordulok. Jobb oldalon semmi keresnivalóm. Nekem nem jár kegyelem. A folyosón vörös ajtók, mindegyiken egy szó. Az elsőn az áll: gyötrelem. Ez jó! De ide most több kell. Továbbmegyek. Másodikon: könyörgés. Itt meg sem állok, legyintek, sétálok tovább, mert egy Barelli sosem könyörög. Soha. Inkább a halál. A harmadik ajtón a kín felirat díszeleg vörös betűkkel a fekete táblán. Ez már tetszik, de megnézem a következő ajtót is. Kétség. Alakul, viszont megyek tovább. Bűnhődés. Tökéletes! Ezt akarom! A kezem a kilincsen, már le is nyomnám, hogy benyitok, amikor az egyik legrosszabb emberi gyarlóság, a kíváncsiság legyőz, és az utolsó ajtóhoz lépek, hogy azon mi áll. All in. Nem is olyan rossz, ha kicsit kíváncsi az ember.

Gondolkodás nélkül lépek be, rögtön megragad egy kéz, arccal a falnak nyom, az ajtót pedig becsapja, majd bezárja. Kezemmel megtámasztom magam a falnál, és oldalra fordítom a fejem. A szobában minden fekete. Nincs más, mint egy fakeretes ágy fehér ágyneművel, bőrkanapé kávézóasztallal, komód, és egy olyan hinta, amit nem ücsörgésre találtak ki. Jólesik a hűvös, fekete selyemtapéta érintése. A szívem hevesen ver, hisz itt teljesen magam vagyok, és ez egy merőben ismeretlen helyzet nekem. Egy izmos kar szintén a falat támasztja a fejem mellett, sötét inge könyékig feltűrve, alkarján hosszú tetoválás. Egy szöveg kézírással. Latin. „Fides usque ad mortem”, hűség mindhalálig.

– Utolsó kívánság? – kérdi a rögtönzött fogvatartóm mély, karcos hangon, miközben a másik kezével végigsimít az oldalamon, majd keze a nyakam köré kulcsolódik.

– All in. Fájjon, aminek fájnia kell – mondom felszegett fejjel.

– Jó kislány – morogja, és vetkőztetni kezd.

Letépi rólam a felsőm, és elégedett morgással nyugtázza, hogy nincs rajtam melltartó. Gyors mozdulattal belecsíp mindkét mellbimbómba, a következő mozdulattal a nadrágomat rántja le. Megütögeti előbb az egyik, majd a másik bokám, hogy lépjek ki belőle. Ruháim a kanapén landolnak, széjjelebb rúgja a lábaim, kezeimet is magasra teszi a falon.

– Ne. Mozdulj – utasít, és otthagy.

Hallom, ahogy nyílik, majd csukódik a komód egyik fiókja. Homlokomat a falnak támasztom, várom, mi következik. Mivel nem tudom, hogy hívják, aki nemsokára meggyötör, a tetoválása után Hűségnek nevezem el. Hűség visszajön, mögém lép, csípőmet kissé maga felé húzza. Kis tojás alakú valamit érzek meg hátul a nyakamnál, ami pulzálva rezeg, és elindul lefelé a gerincem mentén. A két lapockám közt nekem is van egy tetoválásom, egy egymásba kulcsolódó S és B betű szépen megmunkálva, inda mintákkal körülölelve, közepében tőrrel. Mivel még soha senki nem látta a készítőjén kívül – aki elég szép összeget kapott a hallgatásáért –, így kicsi az esélye, hogy ebből bárki is rájönne a nevemre. A kis tojással most felváltva izgatja hol egyik, hol másik mellbimbóm, amik azonnal megkeményednek. Továbbhalad a kis játékkal, eléri a fenekem, és Hűség nagyot csap rá. És még egyet, és még egyet. Érzésem szerint hatalmas tenyere van, ég a bőröm, mint a pokol tüze, de nem szólok egy szót se. Még csak nem is nyöszörgök, amiért egy morgást kapok. Hűség a tojást lassan bevezeti a lábam közé, és erősen a csiklómnak nyomja. A hirtelen érzéstől a levegő bennem ragad, és lábujjhegyre állok, de ő a vállamba mar, és visszanyom a földre. Fejemet a kezemre hajtom, mélyeket lélegzem, egyre kínzóbban vágyom arra, hogy bennem legyen. De könyörögni nem fogok érte. A farka helyett a tojás kerül a bejáratomhoz, amit egy határozott mozdulattal két ujjával együtt belém nyom, és feltolja, amíg csak tudja. Hosszú nyögés szakad ki belőlem, ezzel jelzem, már nincs tovább, elérte hüvelyem legmélyebb pontját. Kihúzza az ujjait, majd a kilógó kis szilikon szárat finoman megrántja. Még soha nem volt részem ilyen szexben, még soha nem dugtak belém szexjátékot. És ez tetszik. Zsebéből kis távirányítót vesz ki, és kétszer megnyomja. A vibrálás felerősödik bennem, önkéntelenül is össze akarom szorítani a lábamat, hogy csillapítsam a bennem rohamosan épülő gyönyört, de Hűség belép a lábaim közé, és még távolabb rúgja őket egymástól. Belekapaszkodik a hajamba, és a fülembe morogja:

– Ne mozdulj. Megmondtam. Ezért még nem engedlek elélvezni.

– Istenem – szakad ki belőlem, mire egy hatalmasat csap a fenekemre.

– Csend legyen! – vicsorogja.

Ismét magamra hagy, újra hallom nyílni, majd csukódni a komód fiókját. Kisvártatva mögém lép, és legnagyobb meglepetésemre belecsókol a nyakamba, majd a fülemet kezdi harapdálni. Egyik kezével belemarkol a hajamba, kissé oldalra biccenti a fejem, hogy még jobban hozzám férjen. Másik keze a testemen barangol, de valami van rajta. Egy kesztyű. Méghozzá bársony. Fantasztikus érzés: sima, selymes, puha. Viszont az ujjak tetején valami keményet érzek. Mocorogni kezdek, mire újabb csapás jön a fenekemre, amitől viszont felsikítok, mert kurvára fáj.

– Mégis mi a fasz ez? – szakad ki belőlem.

– Bársonykesztyű, acél betéttel. Mit gondoltál, miért ez a jelszó? – kérdi enyhe jókedvvel a hangjában.

– Ezt kurvára ne merészeld többet! – jön ki belőlem a Barelli.

– Kurvára nem vagy abban a helyzetben, hogy parancsolgass! – Ránt egyet a hajamon, és újabb csapást mér rám.

Lábujjhegyre állok, de már meg sem szólalok. Végül is ezért jöttem. Gyötrelem és kín. Még párszor megüt mindkét oldalon, majd hallom, ahogy leveszi a kesztyűt, hangosan koppan a földön. Hátrahajtom a fejem, kemény mellkasára. Már nincs rajta az inge, nem tudom, mikor vehette le. Igazán magas, és izmos teste van. Az illata pedig büntetni való. Kezd túl sok lenni ez a rengeteg inger, a testem megkönnyebbülésre vár. Érzem, hogy könnyek égetik a szemem, de megpróbálom visszapislogni őket. Amikor a kis tojást kihúzza a puncimból, és néhányszor ki-be járatja, elpattan bennem valami.

– Kérlek, könyörgöm, dugj meg! – kiáltom kétségbeesetten zihálva.

Kirántja a tojást; cipzár hangját hallom, fólia szakadását. Finoman körözni kezd a bejáratomnál benedvesítve az ujjait, majd saját magát. Egy pillanattal később megérzem a farkát, a hegyét belém tolja egy kicsit, feszítő érzés. Belekapaszkodik a hajamba, másik kezével befogja a számat, és egyetlen határozott mozdulattal felnyársal. Sikításom élét elveszi, hogy a keze a számon van, de még így is velőtrázóra sikerül. Lassan mozogni kezd, én pedig lábujjhegyre állva nyüszítek, prüszkölök. Úgy érzem, el fogok ájulni. Deréktól lefelé teljesen elzsibbadtam, azt se tudom, hogy tudok egyáltalán megállni a lábamon. Pár lökés után Hűség végre megkönyörül, egy mozdulattal megfordít, hogy háttal legyek a falnak, így végre a szemébe nézhetek kínzómnak. Életemben ilyen hideg, jégkék szemet nem láttam, mint az övé. Fekete haj, borostás, napbarnított arc, meztelen felsőtest, duzzadó izmok, kigombolt öltönynadrág, meredező erekció. Jézusom, nem csoda, hogy úgy éreztem, szétszakít. Nem sok időm van mélázni az előttem álló kolosszus adottságain, mert felemel, az ágyhoz visz, és lefektet, de úgy, hogy csak a hátam van az ágyon, csípőm a levegőben lóg, lábaimmal még mindig szorosan ölelem. Újra felveszi az őrült tempót, egyre feljebb tolva az ágyon. Kihúzódik belőlem, majd mintha tollpihe lennék feljebb dob. Mindig elvisz a határig, de amint remegni kezdek, abbahagyja. Könnyek potyognak a szememből, kétségek közt vergődöm, nyüszítek, túl sok ez már nekem. Eddigi életem során, csak ágyba vizelős pasik jutottak, akik még csak az orgazmus közelébe se tudtak juttatni. Erre jön ez az idegen, aki eldobatja velem az agyam, aki tudja, mire van szükségem, de életem első igazi orgazmusát nem akarja megadni nekem.

– Kérlek, engedj elélvezni – könyörgök sírva, immár másodszor, pedig én sose könyörgök. De most megtörtem. Életemben először.

Megfeszülök, ahogy újra belém csúszik, hiába dugott meg az imént vadállat módjára, nem az én súlycsoportomba tartozik. Előbb lassan, majd egyre gyorsabban mozog, de a vadság elmarad. Szabad kezét megfogom, és a nyakamra teszem.

– Kérlek – nyögöm.

És ő tudja. Finoman rászorít a nyakamra, éppen csak annyira, hogy egy pillanatig ne kapjak rendesen levegőt. Megforgatja a csípőjét, és én felrobbanok. Remegve, sírva, sikítva élvezek el, miközben a hátát mélyen végigkarmolom. Ő is felordít, és jön velem. Egy pillanatra találkozik a tekintetünk, és úgy érzem, bepillantást enged a lelke mélyére, ahol egy sebzett férfi lakozik. Én is engedem, hogy meglássa bennem a sebzett nőt egy pillanatra, majd elkapom a tekintetem. Mellém fekszik, szorosan átölel. Jó ideig így fekszünk, majd úgy érzem, ideje mennem, ezért elkezdek kibontakozni az öleléséből, mire ő még szorosabban fog.

– Hova-hova? – kérdi álmos hangon.

– Végeztünk, nem? Elmegyek.

– Jaj, szívem, még el se kezdtük. A szoba reggelig van fizetve.

Szorosabban magához húz, ajkával a nyakamat kényezteti. Már éppen kezdenék ellazulni, mikor hirtelen rácsap a fenekemre, és így szól:

– Menj a hintához. Most.

Szemébe nézek, továbbra is álarcot visel, ahogy én is, ami kissé nevetségesnek hat, mivel teljesen meztelenek vagyunk.

– Gyerünk baby, ha megvárakoztatsz, megbüntetlek.

És én engedelmeskedem. Behódolok egy idegen férfinak. Nem vagyok normális. De ezen majd ráérek reggel gondolkodni.

A tiltott klubos látogatásom több másik is követte a következő hetekben. Igazából minden éjszakát ott töltök, mert otthon nem bírok megmaradni, és Hűség is kisebb függőséget okozott, de ezzel egy időben titokban készültem a szökésemre. Éjszakánként alkalmi szeretőmmel fedeztem fel a gyönyör ezer oldalát, nappal pedig terveztem, szerveztem. A szobámban rejtegettem a hátizsákom, amiben egy váltás ruhát, pár ezer dollárt, egy fényképet a családról és az irataimat tartottam. Ceffa minden hajnalban, még pirkadat előtt elment a piacra megvenni a reggelihez és ebédhez valót, ezért egyik reggel elrejtőztem a kocsija csomagtartójában. Mikor leparkolt a piacnál, észrevétlenül kimásztam, és gyalog indultam a három kilométerre levő reptérre.

Mire felkelt a nap, már repülőn ültem. Nem tudtam, hová akarok menni, csak azt, hogy a leghamarabb induló járatra veszek jegyet. Szürke, kapucnis szabadidőruhámmal szépen beleolvadtam a turisták közé. Amivel esetleg kitűnhettem volna, az a sok ékszer, ami rajtam volt. A készpénzen kívül ezeket vittem magammal, ha megszorulok, pénzzé teszem őket. Minden ujjamon gyűrű, mindkét kezemen karperecek, karláncok, négy nyaklánc és még bokaláncaim is voltak. Hazudnék, ha azt mondanám, nem fájt otthagyni Hűséget, akinek a neve és arca a sok együtt töltött éjszaka ellenére is rejtve maradt. Ugyanúgy, mint az enyém. Talán jobb is, hogy vége lett, mielőtt megzavarta volna a fejem a sok csodás orgazmus, amiket adott. Az, ahogy a testemmel bánt, nem evilági. Jobban kiismerte, mint én magam. Soha nem beszélgettünk, mindig csak állatias szex volt. De a végén mindig kaptam egy kis gyengédséget. Széttépett, majd összerakott. Az utolsó találkán annyit mondtam neki, üzleti ügyben el kell utaznom, majd jelzem, ha újra Palermóban leszek. A klubnak saját e-mail-hálózata volt, mindenkinek egyedi e-mail-címmel. Ezen egyeztettük a találkozókat. Az enyém „sballin” lett. A nevem kezdőbetűi, és a szoba, amit látogattam. Az övé „adsallin”, amiből lehetetlen volt rájönnöm a nevére. Megegyeztünk, itt jelzem, ha visszajöttem. A tagsági díjamat öt évre kifizettem, remélve, hogy egyszer visszatérhetek szeretett hazámba. Tudtam, az olívaligetek és narancsfák illata nagyon fog hiányozni. A végeláthatatlan levendulamezők, a kis családi borászatok és sajtüzemek mindig kedvesek voltak a lelkemnek. De ennek most egy jó időre vége.

Az egyik reptéren két átszállás közt megnéztem, ki keresett, elolvastam az üzeneteim, leveleim, majd végleg kikapcsoltam a telefonom. Ránéztem a tiltott klubos e-mailemre is, de nem várt semmi Hűségtől. Végül is csak egy nap telt el, és nyilván már tovább is lépett a következő nő bugyijába. Mélyen legbelül ez rossz érzéssel töltött el, ezért is jobb, hogy eljöttem, mielőtt az érzelmeim is felszálltak volna erre a szex-hullámvasútra. Üzleti ügyben a titkárnőm számtalan üzenetet hagyott, és volt egy üzenet a nagybátyámtól, Sergiótól is, melyben annyit ír, hogy amennyiben sosem térek vissza, nyugodt életem lesz, de ha egyszer is olasz földre lépek, megáshatom a sírom. Máris a helyemre lépett. Undorító féreg. Szereztem egy másik telefont másik számmal, a régi SIM kártyát pedig az utolsó családi képpel együtt – melyen még fátyol nélkül vagyok kislányként a tizennegyedik születésnapomon – a pénztárcám egyik kis zsebébe tettem. Egy másik reptéren beültem egy netkávézóba, és olasz újságcikkekre kerestem rá apám halálával kapcsolatban. Igazam volt, a di Santis család állította félre, de természetesen bizonyítani senki nem merte. És a legfájóbb cikk, amit találtam, Sergio Barelli és Federico di Santis békekötéséről írt. A rohadt áruló. Apám forog a sírjában. Szeretnék bosszút állni, de nem tudok. Egyedül lennék az egész család ellen. Sőt, most már a di Santis család ellen is. Bármennyire is fáj apám emlékének és munkásságának a sárba tiprása, tovább kell mennem. Talán, majd egyszer megadatik, hogy megtoroljam, hogy félreállították.

A sokadik átszállás és repülőtér után, magam sem tudom, hogy miért, egy isztambuli gépre szálltam fel. A sok utazgatás után végül Törökországban telepedtem le egy kis időre, majdnem két hónapot töltöttem Isztambulban. Egy bárban dolgoztam, hogy kicsit visszapótoljam a megcsappant pénztárcám. Érdekes emberekkel találkoztam, és közelebbi barátságba is kerültem egy-két befolyásosabb üzletemberrel. Bármennyire is próbáltam levetkőzni a származásom és az üzleti vénám, most igazán nagy hasznukat vettem. Mindig tudtam az emberekkel bánni. Jól bántam a szavakkal és a testemmel, tudtam, kinek mit kell mondani ahhoz, hogy a tenyeremből egyen. Pusztán a társaságomért fizettek. Nem is keveset. Ennek ellenére sosem feküdtem le velük. Kivéve egyet, tőle viszont pénzt sose fogadtam el. Karabarsszal különösen közeli kapcsolatba kerültem. Rendkívül megnyerő, mégis erős, tiszteletet parancsoló, könyörtelen férfi. Már második este az ágyában voltam. Pénzt akart adni a szexért, ledobta az éjjeliszekrényre, mire kipattantam az ágyból, és egy kibaszott nagyot bemostam neki, hogy mégis hogy képzeli, én nem vagyok prosti. Szeretem a sok szexet, a jó szexet, az extrém szexet, de ennyi. Ezen annyira meglepődött, hogy megfogta a kezem, amivel bemostam neki, és megcsókolta. Elmondása szerint az ő köreiben nincs senki, aki ilyesmire merne vetemedni vele szemben. Pláne nem egy nő. Nagyra becsüli, hogy így kiálltam magamért, ezért felajánlja életre szóló barátságát és segítségét. Megköszöntem neki, ám abban a két hónapban az alkalmankénti eszelős szexen kívül semmit nem kértem tőle. Illetve ez így nem igaz.

Egyik este nagyon zaklatottan érkezett hozzám. Folyamatosan telefonált, hosszú török monológokkal, néha még a falba is belevert. Sokszor volt feszült a munkája miatt, amiről annyit sejtettem, hogy semmi köze nincs a törvényes vállalkozás fogalmához, azonban ennyire dühösnek még sosem láttam. Szinte tajtékzott. Szerettem volna segíteni neki, hisz ő is kisegített engem, viszont nem tudtam, hogyan, plusz a Karabarshoz hasonló férfiak nem kérnek vagy fogadnak el segítséget, pláne nem egy nőtől. Ezért azt az egy dolgot adtam neki, amiről biztosan tudtam, hogy elfogad: szexet. Megvártam, míg a fel-alá járkálásban elér a robosztus, sötétkék karosszékig, és belelöktem. Egy pillanatra elakadt a szava, és értetlenül nézett rám, de gyorsan visszazökkent és folytatta a monológját. Fel akart állni, én nem engedtem, gyorsan az ölébe ültem. El akart hessegetni, mire én csak lassan csóváltam a fejem, hogy nem megyek sehová, és komótosan elkezdtem kioldani a köntösöm övét. Láttam, ahogy Karabars tekintete megvillan, leesett neki, hogy mire készülök, és már nem akart elküldeni. Letoltam a vállamról a köntöst, a selyem lágyan hullott a derekam köré, felfedve csupasz melleim. Karabars továbbra is dühösen telefonált, de szabad kezével hol az egyik, hol a másik mellem gyúrta. Én kéjesen nyögdécseltem, csípőmmel köröztem a nadrágján, ami percről percre jobban feszült. A haragja csak nem akart csillapodni, sőt egyre keményebben markolta a melleim, ami már messze nem volt kellemesen jóleső, ezért taktikát váltottam. Kimásztam az öléből, szétfeszítettem a lábait, és térdre rogytam előtte. A cipzárjához nyúltam, ő próbált ellenkezni, de rácsaptam a kezére, mire csodálkozva elkerekedtek a szemei. Kihasználva a pillanatnyi előnyt lerántottam a cipzárt, kigomboltam a nadrágot, és már el is tűnt a fejem az ölében. Először a hajamba markolt, majd a szék karfájába. Hallottam az anyag szakadását, hogy egyre szaggatottabban vette a levegőt, tagoltabban, lassabban beszélt. Éreztem, ahogy a testét kezdi elhagyni a feszültség, ezért abbahagytam, amit csináltam, és visszamásztam az ölébe, hogy megmásszam, mint majom a mangófát. Karabars kis ideig bírta az őrült tempóm, majd rövidre zárta a beszélgetést. Velem együtt felállt, átvitt az ágyhoz, és a maradék dühét egyszerre engedtük el. Kis idő múlva, egymást ölelve pihentünk, de engem nem hagyott nyugodni a dolog, ezért rákérdeztem:

– Mondd el, mi a baj.

Kedvesen kértem, hátha nem utasít el rögtön.

– Üzlet – morogta.

– Ennyit én is tudok. Kérlek…

– Casus, az egyetlen bizalmasom és tanácsadóm ma meghalt.

– Uramisten, nagyon sajnálom. Mi történt?

Karabars sokáig nem mondott semmit, csak a mennyezetet bámulta, végül egy mély sóhajjal kimondta, ami a lelkét nyomta:

– Megöltem.

– Oh! – Hirtelen csak ennyire futotta tőlem. Meg is lepett a kijelentése, meg nem is. Elvégre sejtettem, hogy nem egy ma született báránnyal osztottam meg az ágyam, ezért folytattam:

– Gondolom, megérdemelte.

Nem mondott semmit, csak bólintott.

– Tulajdonképpen mennyire vagy benne alvilági dolgokban?

Felém fordult, finoman megcirógatta az arcom, adott egy édes csókot, majd megadta a választ, amire azért nem számítottam.

– Itt én magam vagyok az alvilág, szivi.

– Oh! – nyögtem, próbáltam feldolgozni, hogy magával a nagyvezérrel szűrtem össze a levet. Rögtön bekúszott az agyamba a félelem, hogy mi lesz, ha el akarok menni. Elenged-e, vagy ha valamit nem a kedve szerint teszek, engem is megöl? Biztos az arcomra volt írva, mit gondolok, mert folytatta:

– Téged sosem bántanálak, ahhoz túl kedves vagy a számomra.

– És ha el akarok majd menni, akkor elengedsz?

– Természetesen. Mint mondtam, kedves vagy a számomra, de nem vagyok szerelmes. Az a gyengék sportja.

– Magam is így vélekedek – félszegen elmosolyodtam, és megkértem, mesélje el, hogy lett az, aki.

– Nincs ebben semmi különleges, szivi. Kései gyerek voltam, a szüleim már rég meghaltak. Ez az örökségem. Apám nagyon keményen vezette a szervezetet, nem volt kegyelem senkinek. Mindegy, hogy mennyire állt közel hozzá valaki, ha a szervezet, a családunk, vagy a biztonságunk ellen vétett, az halállal lakolt. Én is ezzel a gondolkodásmóddal vezetem a szervezetet, ezért nem nagyon fordulnak elő lázadások. A területem távolabbi szegleteiben néha felüti a fejét egy kis elégedetlenkedés, de a felbujtó kiiktatásával mindig visszaáll a rend. A mai eset volt a kivétel. Még apám idejében sem fordult elő olyan, hogy a legbelsőbb körből vetemedett volna valaki árulásra. Annyira begőzöltem, hogy minden óvintézkedést sutba vágva fényes nappal végeztem vele, miközben a reggeli lattéját itta a kedvenc kávézójában. Leültem vele szemben, és ciánt tettem a csészéjébe a szeme láttára, amit aztán megitattam vele.

– Nem kérdezted meg előtte, hogy miért tette és hogy vannak-e társai?

– Nézzenek oda, milyen gondolkodásmód ez?

– Pusztán női kíváncsiság – hazudtam, hisz otthon számtalan ilyet hallgattam ki fülemet apám iroda ajtajára tapasztva.

– Persze, hogy megkérdeztem. Egyedül volt, ő kereste meg az egyik riválisom, és árulta el neki a következő nagyobb fegyverszállítmányom útvonalát. Elmondása szerint apám megölte az apját, és bosszút akart állni.

– Ez így nekem nem áll össze, Karabars. A legbelsőbb embered volt, nem lett volna egyszerűbb, ha csendben az egyik embereddel intézteted el?

– Ki vagy te és mit csináltál az én kis Sofiámmal?

– Női logika – vontam meg a vállam.

– Azt mondta, apránként akart tönkretenni, nem gondolta, hogy már az első alkalommal lebukik. Azzal az eggyel nem számolt, hogy én nem bízom senkiben, és az igazi útvonalat csak a sofőr és én tudtuk.

– És édesanyád? Ő milyen volt?

– Anya pontosan olyan tűzrőlpattant volt, mint te. Ő volt az egyedüli, aki hatni tudott apámra. Őt az üzlet sosem érdekelte, csak az, hogy engem szépen felneveljenek, ne szenvedjek hiányt semmiben. Apa anyát egy török bárban szedte fel, ahol pincérnőként dolgozott. Pont úgy, ahogy te. Arról nem tudok, hogy anya is bemosott-e apámnak, de simán kinézem belőle. Apa engem mindig szigorúan fogott, és én sose panaszkodtam. Azt akartam, hogy büszke legyen rám, ezért mindig többet teljesítettem az elvártnál. Későn jártam haza, korán keltem, amit anya sosem nézett jó szemmel, ezért sokszor veszekedett apámmal, aki olyankor visszavett egy kicsit. Ő a kemény szeretetben hitt, kivéve, ha anyáról volt szó. Rajongásig szerette. Annyira, hogy belebetegedett a halálába, és három hónappal később követte őt. Természetesen a szervezet megérezte, hogy gyászolok és lankadt a figyelmem, ezért csoportosulások lettek, elkezdtek fosztogatni, saját üzleteket kötni. Jó néhány millióval megrövidítettek, mire rájöttem, mi folyik körülöttem. Abbahagytam az ivást, és éjszakánként az utcákat jártam. Hetekig alig aludtam, de mindenkivel leszámoltam. Személyesen kerestem fel azokat, akik miatt nem tudtam meggyászolni a szüleim halálát.

– És a szerelem dolog? Kellett lennie egy nőnek, aki miatt kiábrándultál a szerelemből.

– Na nem, így is túl sokat tudtál meg rólam, most én jövök a vallatással – azzal egy mozdulattal maga alá gyűrt.

És tényleg nem mondott többet. De belőlem is csak annyit tudott kiszedni, hogy ó istenem, ó istenem. Karabars is tudta, mitől döglik a légy, de valami mégis hiányzott az együttléteinkből, amit nem tudtam megfogalmazni. Minden alkalom több, mint kielégítő volt, de ő mégsem ért fel Hűséghez. Végül nem meséltem neki semmit magamról, de az elutazásom napján a kezembe adott egy aktát, amiben benne volt az életem, és egy borítékot tele pénzzel. Nem kérdeztem, hogyan jött rá, ki vagyok, de beleborzongtam, mert megértettem, milyen hatalma is van. Adott egy csókot, a fülembe súgta, hogy New Yorkban telepedjek le, vannak ott kapcsolatai, könnyen tud segíteni, ha kell, és hogy a távolból is szemmel fog tartani. Megadott egy telefonszámot, egy ember fogja várni a hívásom; kapok új személyazonosságot. Emlékeztetett rá, hogy ha úgy van, tudom a számát, használjam, és már ott sem volt. És hogy miért nem maradtam inkább vele? Mert bár igazi nőnek éreztem magam mellette, biztonságot adott, törődött velem, valahogy mindig éreztem, hogy a szíve valaki másé. Magamról pedig tudtam, hogy épp ezért és Hűség miatt, nem tudnám úgy szeretni, ahogy azt megérdemelné.

Törökországból Angliába mentem, majd onnan végre Amerikába. És igen, New Yorkot választottam a letelepedéshez. Az Upper West Side-on a nyolcvannegyedik utcában béreltem ki egy kis lakást. Hála a paranoiámnak nagyon hamar felfedeztem, kivel figyeltet Karabars, de cseppet sem bántam. Hálás voltam, hogy még ilyen messziről is a gondomat viseli. Hosszas keresgélés után a hetvenedik utcában találtam egy virágboltot, ahová felvettek dolgozni. A tulaj havi háromszáz dollárt fizetett, ami pont az éhenhaláshoz volt elég, de kezdetnek megtette. És a virágok illata minden nap egy kicsit visszarepített szeretett hazámba. Az első munkanapomra teljes átalakuláson mentem át. Fenékig érő, szőke, egyenes hajamat hátközépig érő, gesztenyebarna, loknis fürtökre cseréltem. A Sofia Barelli nevet Honey Bakerre cseréltem, és beszereztem egy biciklit, mert tizennégy utcát gyalogolni embertelen kínzásnak tűnt Palermo nyugodt kis utcái után. A tömegközlekedés pedig már nem fért bele a költségvetésembe. Így két és fél hónappal a szökésem után, nappal az új életemet éltem, éjszaka pedig sirattam a régit.

Sofia

A jelen

Nem hiszem el, hogy éppen ezen a környéken adta meg magát a biciklim, ráadásul pont ez előtt az épület előtt, és mindjárt besötétedik! A West River House előtt állok, azt beszélik, hogy egy bűnszövetkezet bújik meg a falak mögött. Alessandro di Santis, a frissen megválasztott maffiavezér ide tette át átmenetileg a székhelyét Szicíliából. És most amerikaiasan Alexander néven fut. Vagyis ezt kommunikálják a külvilág felé. Az igazság viszont az, hogy Alessandro megválasztása az apja halála után olyan viszályt váltott ki, hogy ha kitudódik, alapjaiban ingatja meg a di Santis birodalmat. Épp hazafelé tartottam a munkából, amikor a biciklim úgy gondolta, hogy most lett elege, és ledobta a láncot. És most itt szerencsétlenkedem, csupa olaj a ruhám, az arcom, úgy nézek ki, mint valami hajléktalan. Miközben próbálom visszatenni a láncot a helyére, tanúja leszek, ahogy a nagy épületnek kivágódik az ajtaja, és egy fiatal, kedvesnek tűnő lány sírva rohan ki. Hát igen. A bűnözőkkel nem könnyű együtt dolgozni. Nem sokkal később megint kivágódik az ajtó, de ezúttal a földbe gyökerezik a lábam a rémülettől. Egy fekete öltönyös férfi masírozik ki, és célirányosan felém tart. Istenem, lehet, hogy felismertek? Belehalok, ha vissza kell mennem Szicíliába. Három év alatt nagyon nehezen, nagyon sokat változtam. Levetkőztem mindent, ami olasz volt bennem, és egy csendes, szerény virágáruslány lettem. Nyilván a hétköznapi kretének zaklatásait tudom kezelni, akik néhanapján erőszakosan akarnak felszedni, de azonnal megölnének, amint leszállok a repülőről Olaszországban. Biztos vagyok benne, hogy Sergio kémei rögtön jelentenék, hogy hazatértem.

– Te most velem jössz! – kiáltja az idegen, és a karomnál fogva berángat az épületbe, be a liftbe egyenesen a legfelső emeletig, ahol szinte berúg egy nagy nehéz faajtót, és belök rajta. Akkora sokként ér ez a bánásmód, hogy még ellenkezni is elfelejtek, pedig se a régi, se a mostani énem ezt nem engedte volna, sőt még be is mostam volna neki egyet azért, mert az engedélyem nélkül hozzám ért.

– Itt az új titkárnőd! – vakkantja egy alaknak, aki nekem háttal ül az asztalánál, és kifele bámul az ablakon.

A hangra lassan megfordul, és egyenesen rám mered. Basszus, magával Alessandro di Santisszal nézek farkasszemet. Maffiás körökben csak la pantera nera, azaz a fekete párduc. Ez a gúnyneve, mert hidegvérű, hangtalan, gyors és kegyetlen. Mire az áldozata felfogná, hogy mi történik, már meg is halt. Ha azt nézzük, hogy egyeseknek az ujjlevágás, meg a lassan kivéreztetés, betonba öntés a védjegye, Alessandro humánus gyilkos. Úgy ül a székben, mint valami király. Ültében is látszik, hogy milyen magas, és ahogy a fekete inge megfeszül a vállán az is látszik, hogy milyen izmos. A tekintete viszont jégkék és hideg. Fekete haja rövid, oldalra és kissé hátra van fésülve. Arca sima, napbarnított. Az egész ember félelmetes. De a tekintete, amivel már most kinyírna, szerintem az a legfélelmetesebb. Lyukat éget a retinámon. Egyszer láttam hasonlót. Hűségét. De az övé nem volt ilyen viharos. Visszatérve az iderángatásomra, biztos, hogy nem fogok neki dolgozni, amit meg is akarok mondani neki, de mire kinyitnám a szám, megelőz.

– Miből gondolod, Lorenzo, hogy egy hajléktalan jobb titkárnő lesz, mint egy olyan, aki tudja is, mit kell csinálni?

– Biztosan nem tudja jobban – morogja az öltönyös halálos nyugalommal. – Megelégeltem, hogy havonta mondanak fel a titkárnőid. Sokkal fontosabb dolgokkal kellene foglalkoznunk, mint az állandó titkárnő keresés. Ennek a lánynak láthatóan semmije nincs. Szép pénzt és lakhatást adok neki, amiért cserébe ő nem fog felmondani, mert akkor mindent elveszít. Tőled pedig megvonok minden támogatást, ha őt is kicsinálod.

– Azt hiszed, szükségem van a pénzedre? – nevet fel gúnyosan a másik.

– Tisztában vagyok vele, hogy nincs. De arra szükséged van, hogy az embereid ne forduljanak ellened. A te szakmádban a hűség egyenlő a túléléssel. Az apád a bátyám volt, fontos, hogy azt, és úgy vidd tovább, ahogy ő akarta.

– Már elnézést, de kik maguk, és mégis hogy képzelik ezt? Itt állok, és úgy beszélnek rólam, mint aki itt sincs! És kikérem magamnak, nem vagyok hajléktalan, és munkám is van, eszem ágában sincs itt dolgozni!

– Jaj, szívem, ne legyen már olyan büszke. Kiutat kínálok a nyomorból, legyen hálás, és fogadja el.

– Mondom, hogy nem vagyok hajléktalan! – már kiabálom.

– Legyen, akkor nem hajléktalan – mondja az idősebb di Santis negédesen. – Szóval Miss Nem Hajléktalan, van egy üzleti ajánlatom. Titkárnő kell az unokaöcsémnek. Befektetési cégei vannak itt és Olaszországban, valamint néhány klub, szálloda és étterem, és kell valaki, aki a mindennapi munkájában támogatja, illetve tartja a frontot, amikor távol van, vagy elkíséri az üzleti útjaira, ha kell. Mindezért lakhatást és havi ezerötszáz dollárt tudok felajánlani.

– Ezerötszáz dollár? – szalad ki a számon, mert most havi háromszázat keresek, ami ugye még mindig éppen az éhenhalásra elég. Végül is, ha elvállalom, egy-két hónapig kibírom, aztán, ha lesz egy kis tartalékom, kilépek.

– Egy feltételem van – szakítja meg a gondolatmenetem az idősebb di Santis. – Egy évig nem mondhat fel, amit szerződésben rögzítünk.

– Hogyan? – kiáltunk fel egyszerre az ifjabb di Santisszal.

– Elég legyen! – dörren ránk az öreg. – Az idő pénz, így is túl sok időt vesztegettem erre a buta problémára. Szóval Miss, hogy dönt?

Nemet kellene mondanom, de ahogy Alessandro gőgös tekintetét látom, az én eddig alvó olasz vérem is forrni kezd. Hisz ez egy rendkívüli lehetőség, hogy végre bosszút álljak apám haláláért. És az sokkal könnyebb úgy, ha minél közelebb vagyok az ellenségemhez.

– Rendben, legyen – felelem. Felszegett állal állom Alessandro metsző tekintetét, mire ő felpattan, és kiviharzik az irodából. Kifelé menet még odaveti:

– Üdv a pokolban, bambina!

Hát az biztos, hogy az eddigi nyugis, csendes életemet cseszhetem.

– Szóval Miss… – ránt vissza a gondolataimból Lorenzo.

– Baker. Honey Baker.

– Szóval Miss Baker, jöjjön, megmutatom, hol fog ezentúl lakni.

– Nem. Ma még nem. Egy hét múlva, reggel nyolcra itt leszek. Mint már mondtam az elején, van saját életem.

– Legyen. De Miss Baker, ez az első és egyben az utolsó alkalom, hogy maga szab feltételeket.

– Akkor kihasználva az utolsó alkalmat, most elmegyek.

Azzal hátat fordítok, és meg sem állok a liftig. Rácsapnék a gombra, de az ajtó kinyílik, és szembe találom magam a párduccal. Hátrébb lép, és mutatja, lépjek be. Felszegem a fejem, és belépek. Rányomok a földszint gombjára, és a lift elindul. A harmadik emeletnél Alessandro rácsap a stop gombra. Szembe fordul velem, beszorít a sarokba, egyik kezével belemarkol a hajamba, és kényszerít, hogy belenézzek a szikrákat szóró jégkék szemébe, másik kezét a torkomra teszi, és erővel megszorítja.

– Hogy tudd, mire mondtál igent, bambina, minden nap megbaszom a titkárnőm. Kegyetlenül. Ezért mennek el sírva – vicsorogja. – Mindegy, hogy hajléktalan vagy üzleti diplomás. Nincs finomkodás, se könyörület. Csak a kín és a gyötrelem. Minden. Egyes. Nap. Annyi munkát adok, hogy bele fogsz fulladni. Ha mégsem, akkor a farkammal teli szád miatt fogsz fuldokolni. Nincs szabadnap. Nincs hétvége. Nem lehetsz beteg sem. Huszonnégy órás szolgálatban lesz az eszed és a tested is. És nem ártana megtanulni olaszul, mert a telefonok nagy százaléka olasz befektetőktől érkezik.

Olyan erővel húzza a hajam, hogy a könnyem is kicsordul. Hirtelen elenged, rácsap a gombra, és újra a higgadt üzletember képét mutatja, aki zsebre tett kézzel, kis terpeszben állva várja, hogy a lift leérjen. Az ajtó végre kinyílik, és ő úriember módjára maga elé enged. Kibotladozom, és a lift melletti padra rogyok. Di Santis rám se nézve megy el mellettem. Ahogy felnézek, látom, hogy vigyorog. Nagyon elégedett magával, azt hiszi, nyert, és soha többet nem találkozunk. Csak azzal nem számolt, hogy egy Barellivel akadt össze. Tátott szájjal szaladsz a farokerdő felé, di Santis, csak még nem tudsz róla.

Kibotladozom az épületből, és mélyeket lélegzem az esti fényben úszó utcán. A biciklimet tolva hatalmas kerülővel megyek haza, és figyelem, nem követnek-e. Otthon pánikszerűen összepakolom a bőröndöm és a menekülős hátizsákom, ami az ideérkezésem óta a padló alatt pihen. Igaz, hogy van még egy hetem, de jobb elővigyázatosnak lennem. Valahogy nagyon nem jók a megérzéseim ezzel a dologgal kapcsolatban. Újra rám tört az érzés, mintha üldöznének. Ideges és nyugtalan vagyok, fejben terveket készítek, hogyan tudok könnyen és gyorsan elszökni az országból. Forog a gyomrom, újra élem a szökésem napjait. Kezdődik. Megint. Felhívom Teresát, a főnökömet, és felmondok. Megpróbál marasztalni, ráígér a fizetésemre, amit értékelek, de nem fogadok el. Aztán felhívom Karabarst Isztambulban, és elmesélek neki mindent. Karabars nincs oda az ötlettől, hogy az oroszlán – jelen esetemben a párduc – barlangjában fogok élni, de megértette, hogy mit miért teszek. Újfent biztosított a támogatásáról, és adott egy New York-i címet, ahova menekülhetek, ha forró lesz a lábam alatt a talaj. A lelkemre kötötte, hogy minden nap jelentkeznem kell nála, legalábbis az első hetekben mindenképp. Ha egyszer is elmulasztom, utánam jön New Yorkba. Meghat az aggodalma. Jólesik, hogy mellettem áll, még ha több ezer kilométerre is van tőlem.

A következő hat napban ledolgoztam a felmondási időm, és vettem három menekülős repülőjegyet. Anglia, Oroszország, Törökország. Felkerestem a főbérlőm, és kifizettem előre egy egész évet, mert nem tudom, mennyire leszek szemmel tartva, elhagyhatom-e az új lakhelyem egyáltalán. Nem akarom elbukni ezt a lakás. Igaz, ez a kiadás felemésztette minden tartalékom, de megérte. Űzött vadként költöztem be, és szinte rögtön éreztem, hogy jó helyre jöttem. Egy mellékutcából nyílik a bejárat, és összesen négy lakás van az épületben. Eldugott és csendes. Itt békére leltem. Egy bajom volt, hogy mindenhol recsegett a padló. Az első fizetésemből vettem anyagot, és nekiálltam kijavítani. A javítás során a hálóban a padló alatt, ahova később a menekülő felszerelésemet rejtettem, találtam egy megsárgult borítékot, rajta egy szó: Angel’s. A boríték üres volt, de az aljában volt egy kis gyanús fehér por. Tuti valami díler bujkált itt, és az anyag neve lehetett az Angel’s. Én a kétes múltamat, a maffiózó énemet hátrahagyva itt lettem kisangyal. Ez a hely az Angyalok Menedékhelye. Jót derülök ezen a buta szóvirágon, majd elkomorodom. Ez a lakás arra is emlékeztet, hogy nagyon magasról, nagyon nagyot lehet esni. Maffiafőnök lánya voltam, egyedüli örökös, és most egy csóró virágáruslány vagyok, aki hamarosan beköltözik halálos ellenségének a lakásába.

Esténként a Karabarstól kapott aktát olvasgatom. Az évek alatt elég vastag lett, mert megkértem, hogy ha megtud valamit, küldje el nekem. De a borítékokat sose bontottam ki. A di Santisszal való találkozás napjáig. Aznap este előszedtem őket a padló rejtekéből. Fel kell majd hívnom, hogy megköszönjem neki az extra küldeményeket. Három év alatt tíz boríték érkezett, három boríték az iratok mellett ezer dollárt is tartalmazott. A negyedik borítékban egy hitelkártya volt Honey Baker néven. Már most tudom, hogy sosem fogom használni, ez már túl sok, de nagyon hálás vagyok érte. Nyitok egy üveg bort, elhelyezkedem a kanapén, és kinyitom az aktákat. A rengeteg újságcikk mellett fényképek is vannak a birtokról, az alkalmazottakról. Ceffa is köztük van, aminek nagyon örülök. Az újságcikkek zöme az én eltűnésemmel van tele, és hogy a távollétemben Sergio nagybátyám vezeti a cégeket. Újra a kezembe kerül a legelső akta, és most jobban megnézem a békekötéskor készült képeket. A hátteret is megfigyelem. Mindkét család részéről vannak jelen mások is. És bizony Federico di Santis mögött ott áll Alessandro. Fekete öltöny, fekete pilóta napszemüveg, fekete öltönynadrág. Arrogánsan, karba font kézzel nézi a kézfogás pillanatát. Ebben az egyben egyetértünk. Nekem is a gyomrom forog a jelenettől. Az én indokaim világosak, de Alessandrónak örülnie kellene, hogy megköttetett a béke, hisz így elhárult minden akadály a droghálózatuk útjából. Az utolsó boríték tartogatja a legfrissebb információkat. Alessandro apja is bombatámadás áldozata lett, de fel sem merült, hogy a Barelli család tette. Az elmúlt években olyan szoros lett a viszony, hogy házasságok is köttettek a két család közt. Számtalan unokatestvérem van, és ahogy olvasom a di Santis család is elég népes. Vannak esküvői képek is, amin szintén jelen van Alessandro. Jesszusom, ugyanazon az esküvőn három különböző nővel kapták lencsevégre. Valóban röptében még az uborkát is. És állítása szerint hamarosan engem is. Ki kell dolgoznom a stratégiám. Nem törhetek meg az uralma alatt. Újra vissza kell hoznom magamba az olasz szívósságom. De csak nagyon óvatosan. Tűnjön úgy, hogy csak próbálok kemény lenni, de valójában csak egy szerencsétlen virágárus vagyok, aki ki van szolgáltatva di Santis kényének-kedvének. Nem lesz könnyű, sőt pokoli nehéz lesz, de a célomért bármire képes vagyok. Ahogy a cikkeket, képeket újra és újra megnézem, elolvasom, úgy gyűrűzik belém az undor, a gyűlölet. Ez az. Ez az érzés kell, hogy vezéreljen az elkövetkező egy évben.

A hat nap alatt igyekeztem mindent elrendezni. Az interneten rendeltem egy heti mirelit ennivalót, amit a fagyasztóba tettem, hogy ne haljak éhen, ha azonnal nem tudom elhagyni a lakást, amennyiben menekülésre kényszerülök. Becsomagoltam azt is, amit nem viszek magammal. Van egy olyan érzésem, hogy ennek a dolognak csak rossz vége lehet, és legvégül menekülnöm kell. Megint. A kérdés csak az, mikor. Egy hét, egy hónap vagy egy év múlva. A hetedik nap reggelén hatalmas gyomorideggel iszom meg az utolsó itthon főzött kávém. Bevetem szépen az ágyam, elzárom a vizet, beüzemelem a szünetmentes áramforrást, ami a hűtő tartalmát tartja életben egy esetleges áramszünet esetén, és a kevés csomagommal elindulok. Az a szürke kapucnis szabadidő van rajtam, amivel érkeztem. Ez amolyan babonaféle. Három éve nem volt rajtam. Felcsapom a kapucnit, teszek egy nagy napszemüveget, és először életemben felszállok egy buszra. Nem mondom, hogy a három év alatt nem lettem kicsit paranoiás, de a mi köreinkben elég csak egyszer lazábbra engedni a gyeplőt, és halottak vagyunk. Kerek egy megállót utazom, mert a West River House csak négy utcányira van a lakásomtól. Korán van, alig múlt fél nyolc. Látszik, hogy nem voltam túl összeszedett, amikor igent mondtam, különben biztos nem mondok reggel nyolcat. Imádok aludni, a virágboltba is mindig tízre kellett járni, és este hatig dolgoztunk. És ez rendben is volt így. Háromnegyed nyolcra már az épület előcsarnokában állok, és farkasszemet nézek Lorenzo di Santisszal.

– Pontos. Kellemesen meglepett – mondja lenézően.

Fogcsikorgatva, de bólintok, és lehajtom a fejem. Alig várom a pillanatot, amikor ezt a majmot térdre kényszerítem. Felliftezünk a tetőtérbe, ahol mindösszesen kettő ajtó vár minket. Engem a jobb oldalihoz visz, és a kezembe nyom egy kulcskártyát.

– A munkaideje kilenckor kezdődik. Már ma. Alexander – igen, ő így hívja, hisz Amerikában vagyunk, úgyhogy nekem is így kell majd – mindig fél kilencre jár, kilencig senki nem zavarhatja. Remélem, a csomagjában van valami elegánsabb ruha, mert ez a viselet az irodában nem megengedett. A lakást egyedül is fel tudja fedezni, egy szabály van, a másik ajtón soha nem mehet be.

Bólintok, hogy megértettem, mire sarkon fordul, és már ott sincs. Idióta. Bedugom a kulcskártyám, és belépek. A lakás hatalmas. Szeretném felfedezni, de negyed kilenc elmúlt, és ha normálisan akarok kinézni az első munkanapomon, akkor csipkednem kell magam. Gyorsan lezuhanyzom, és a csomagomból előveszem a múlt héten vásárolt kosztümök egyikét. Hatásos belépő kell, hogy Alessandro lássa, kicsit sem ijedtem meg a múltkor. Pedig dehogynem. Majd összepisiltem magam, amikor a torkom szorongatta. Szorongatták már máskor is, de teljesen más körülmények között, és soha nem volt durva. Megint eszembe jut Hűség. A tiltott klubos e-mail-fiókom eleinte heti rendszerességgel megnéztem, hisz arról senki nem tudott. De soha nem várt rám e-mail tőle, így egy idő után már nem nézegettem. Vajon mi lehet vele? Járhat még a klubba? Lehet, hogy megtalálta a párját, és családot alapított. Ah, ezt nem tudom elképzelni róla. Ő nem az a nősülős típus. Szóval lássuk, miből élünk. Fekete tűsarkú, fekete, csipkés combfix a hátulján egy vékony fekete csíkkal. Fekete csipketanga. Én tényleg komolyan veszem a fenyegetését, mert tudom, hogy könyörtelen gyilkos, aki szemrebbenés nélkül öl. Pont egy ilyen egyszerű fenyegetést ne tartana be. Fekete, térdig érő ceruzaszoknya, bal lábamon combig felsliccelve. Fehér push-up melltartó, ami az amúgy sem kicsi melleimet a torkomig nyomja, és egy kissé áttetsző, fehér, selyem ujjatlan ing. Augusztus van, hatalmas a pára. Ja, és egy fehér gyöngysor. Elvégre mégiscsak titkárnő volnék, nem ribanc. Bár az öltözékem nem ezt tükrözi. Nézzük, mire emlékszem a régi sminkes tudományomból. Füstös szem, vörös rúzs, kis pirosító, a gesztenyebarna hajam pedig loknisra szárítom. Én se ismerek rá a saját tükörképemre, remélem, di Santis is annyira meglepődik, hogy mire magához tér, az első csapást már rá is mértem. Igaz, számomra még nagyobb csapás lesz, és a gyomrom lázad is a tervem ellen, de muszáj. Fogom a fekete keretes kamu szemüvegem, a hátizsákom, és egy emelettel lejjebb megyek. Kilenc óra előtt öt perccel már az íróasztalommal ismerkedem. Pontosabban beteszem a hátizsákom az egyik fiókba, amit bezárok, a kulcsot pedig az asztalomon árválkodó, kókadozó kaktusz földjébe dugom. A táskában van az életem. Nagy levegőt veszek, fel-alá járkálok, próbálok megnyugodni.

Akkor színpadra. Nyolc óra ötvenkilenckor felszegem a fejem, kopogás nélkül kivágom az ajtót, majd magam mögött bevágom, és a nem kicsit meglepett és értetlen Alexander felé indulok, aki előbb dühösen néz rám, majd hátradől, és csillogó szemmel mér végig. Menet közben három gombot kigombolok az ingemen, széthúzom, végigsimítok a melltartóm csipkéjén, majd az asztala mögé lépek, kifordítom a székét, feljebb húzom a szoknyám, és lassan, de céltudatosan az ölébe ereszkedem. A pillanat tört része alatt markol bele a fenekembe, mire én csak felhúzom a szemöldököm, az órámra pillantok, és beszélni kezdek:

– Bene, finiamola con quella merda, perché ho molto da fare, signor di Santis.

Lefordítva annyit jelent: na, essünk túl azon a dugáson, mert rengeteg dolgom van, Mr. di Santis. Jó szar akcentussal mondom, nehogy lebukjak rögtön első nap, hogy az olasz a véremben van.

– Cazzo – bukik ki belőle, mire rámarkolok a farkára, még feljebb húzom a szemöldököm, és lesajnálóan mondom:

– Nem, nem, az nem itt kezdődik, Mr. di Santis – azzal már állnék fel az öléből, de a derekamba mar, és visszaültet magára.

– Mondd olaszul ezt is! – dörren rám, miközben a nadrágszíját lazítja, és a cipzárját húzza. Ajaj, most nagyon észnél kell lennem, a fene a lepcses számba.

– Nem tudok mást. Ezt az egy mondatot gyakoroltam be – mondom felszegett állal, és állom a tekintetét.

– Hazudsz. Akkor honnan tudtad, hogy mit jelent, amit mondtam? – vicsorogja, közben a szoknyám alá nyúl, és tépné le a bugyimat, ami nincs.

– Nem hazudok! A Google Fordító dobta fel, mikor tanultam – állom továbbra is a tekintetét.

Megnyalja két ujját, körbe keni vele a bejáratom, egyik kezével a hátam mögött összefogja a kezeimet, kicsit megemel, és egyetlen kemény mozdulattal felnyársal, majd nem mozdul. Sikítani tudnék, mert nem az én súlycsoportom, de inkább beharapom a szám, és a kezem ökölbe szorítom. Körmeim a tenyerembe vágnak, szerintem még a vérem is kiserkent, de akkor sem adom meg azt az örömet di Santisnak, hogy szenvedni lásson. Kezdene lecsukódni a szemem, de erővel nyitva tartom, és a szemébe nézek. Ő is engem néz, jégkék szeme még viharosabb, mint eddig. Az a szem, olyan kék, mintha Hűségé lenne, de ebben megvetés van. Vasmarokkal tart, ha akarnék, se tudnék mozogni. Látom rajta, hogy valami reakciót vár tőlem, valószínűleg nincs hozzászokva, hogy egy nő hang nélkül tűrje ezt az erőszakos behatolást, meg ezt az egész abszurd helyzetet. Nem adom meg neki továbbra sem azt az örömet, hogy lássa, ez nekem mennyire nem esik jól, sőt pokoli kín, ezért inkább azt mondom neki:

– Ennyi? Végeztünk?

Felhúzza a szemöldökét, elengedi a kezem, a derekamba mar, és mozgatni kezd magán. Isten látja lelkem, nem akarom élvezni, végig azt mantrázom a fejemben, hogy most az ellenségem erőszakol meg éppen, de mikor a kezdeti fájdalom elmúlik, a helyét egy rég nem érzett érzés veszi át. A gyönyöré. És ez nem jó. Di Santis már nemcsak mozgat magán, hanem alulról is mélyeket döf, minek hatására egyre közeledik az elkerülhetetlen. A testem úgyis el fog árulni. Összeszorítom a fogam, a plafonra szegezem a tekintetem, de ő megmarkolja az állam, és kényszerít, hogy a szemébe nézzek. Gyorsít a tempón, majd mélyen belém temetkezve elmegy. Magamban azt ismételgetem, hogy ez az ember megölte az apám, egy kegyetlen gyilkos gyalázza a testem, és ez segít elterelni a figyelmem, így elmarad a kitörni készülő orgazmus. Di Santis mielőtt elhagyná a testem, elnyúl mellettem, kihúz egy fiókot, és egy szem tablettát nyom a kezembe.

– Vedd be – utasít.

– Biztos nem. Nem képzeli, hogy bármilyen drogot belém erőszakolhat?!

– Nem óhajtalak felcsinálni – mondja undorodva.

– Szükségtelen ettől tartania – mondom, majd felszegett állal felállok az öléből, lesimítom a szoknyám, és lassan ringó csípővel kimegyek az irodájából. Ahogy csukom be az ajtaját, még egy pillantást vetek rá. Már a laptopjába mélyedve tudomást sem vesz rólam. Az asztalomhoz lépek, kinyitom a fiókom, kikapom a táskám és a mosdóba sietek. Rendbe teszem magam, már majdnem a bokámon folyt a következő di Santis generáció. Aztán a hajamat szigorú kontyba fogom, a vörös rúzst pedig átlátszó szájfényre cserélem. Na, ez már titkárnősebb külső. Az áttetsző blúzommal nem tudok mit kezdeni, de ennyi belefér. Előveszem a bugyim, és azt is felveszem. Belenézek a tükörbe, közben remegő kézzel ügyetlenkedve próbálom a sminkes dolgaimat elpakolni, és ekkor eltörik a mécses. Ez nem én vagyok. Engem nem szoktak irányítani, sem megtörni. Ezt én szoktam csinálni másokkal. Használni a hatalmam. Visszanyalt a fagyi, és nem tetszik, hogy nem az én akaratom érvényesül. A jó életbe, nem egy elkényeztetett pisis vagyok! Nem törhetek meg. Nem futamodhatok meg. Még soha életemben nem aláztak meg így, és ez még jobban táplálja a gyűlöletem. Veszek pár megnyugtató lélegzetet, próbálom rendezni a gondolataim, és az agyamban a bosszú központba tenni az előbbi negyedórát, hogy ha eljön az ideje, kamatostul tudjam visszaadni. Megigazítom a sminkem, és visszamegyek az asztalomhoz.

Telnek-múlnak az órák, hallom, hogy di Santis telefonja egyfolytában csörög, de nekem még semmilyen feladatot nem adott. Lehet, hogy kellene neki egy kávé? Vagy inkább valami ebéd, így dél felé? Faszt. Majd szól, ha akar valamit. Bekapcsolom az asztalomon lévő laptopot, és megismerkedem a di Santis vállalat ügymeneteivel. Mármint a legális ügyekkel. A többit, majd apránként kiderítem.

Alessandro

Mégis mi a faszom volt ez az előbb, és ki volt ez a nő, kérdem a négy faltól az irodámban. Nem létezik, hogy nekem dolgozzon. De ha mégis, az bizony baj. Soha nem dugtam meg alkalmazottat. Erre mindig nagyon odafigyeltem. Az irodámban dugtam már meg számtalanszor ügyfelet, pincérlányokat, hostesseket, de olyat, akinek én adom a fizetését soha. Erre jön ez a nő, belejt abban a ruhában, menet közben szinte levetkőzik, és majdhogynem követeli a napi betevőjét. És még bugyi sem volt rajta. Hát még jó, hogy megdugtam. Életemben nem volt még ilyen kemény a farkam, mint az előbb. Hatalmas önuralom kellett, hogy ne menjek el abban a pillanatban, ahogy birtokba vettem a testét. Szépen néztem volna ki. Felsülni, mint egy tizenhat éves amatőr. De abban biztos vagyok, hogy most nem igazán tud ülni. Az a megvetés, gyűlölet és közöny, amivel viselte az ostromom, esküszöm, csodálatra méltó. És ez az én számból igazán nagy dolognak számít. Meg kell tudnom, ki ez a nő! Tárcsázom is a nagybátyám számát.

– Ki ez az újabb szerencsétlenség a recepción? – kérdem köszönés nélkül.

– Neked is jó reggelt, Alex!

– Lorenzo, hányszor mondjam még, hogy nem egy taknyos hatéves vagyok, hogy így hívj. Szóval? Ki az újabb kirúgni való?

– Hmm, Becker. Nem, Baker. Honey Baker. A múlt heti hajléktalan. Probléma van vele? Elég leharcolt volt a megjelenése, amikor ma reggel beköltözött a melletted levő lakásba, ezért nyomatékosan megkértem, hogy a munkához illően jelenjen meg kilenckor.

– Nem, azzal nem volt baj, és azonnal elkezdett megdolgozni a napi betevőért is – és még finoman fogalmaztam –, de ez sem lesz jobb a többinél, sőt!

– Alexander! Ne viselkedj úgy, mint egy taknyos hatéves – fordítja ellenem a saját szavaim. – Nem foglalkozhatunk tovább ezzel a csip-csup szarsággal. Maria, apád halála után úgy döntött, hogy kilép. És valljuk be, jól tette. A te tempód gyilkos, már nem volt neki való. Úgyhogy barátkozz meg a gondolattal, hogy lesz egy újoncod. Nézd a jó oldalát! A saját szájízed szerint alakíthatod. Úgy ugrál majd, ahogy te fütyülsz neki. Ja, és a melletted levő lakásba szállásoltam el, leszel szíves felhagyni a kétlaki életeddel a bulizós éjszakáid után.

– Fasza – sóhajtom. Hétvégente le szoktam menni valamelyik báromba jól érezni magam, meg felszedni néhány csajt, és részegen sokszor a szomszédos lakásban kötök ki. Már most tudom, hogy csak azért is oda fogok bemenni. Hátha megunja, és elmegy. – Jó, legyen – térek vissza a gondolataimból. – Ezen a héten még hibázhat. És Lorenzo, magunk közt szólíts az igazi nevemen. Az Alexandert hagyd meg a puccos amcsi barátaidnak.

– Ahogy gondolod, Alessandro.

Rácsapom Lorenzóra a telefont. Még, hogy én játsszak tanár bácsit! Én, aki életek felett mondok ítéletet! Kurvajó! A falamon lévő tv-re pillantok, és a távirányítóval átváltok a térfigyelő kamerákra. Kicsit paranoiás vagyok, szeretem tudni, mi folyik a recepción, és nem várt vendégek esetén az ajtómat egy gombnyomással be tudom zárni. Mellettem van a falon egy gomb, amit ha megnyomok, kinyílik egy ajtó, ami egy pánikszobába vezet, benne egy lifttel, közvetlen kapcsolattal a mélygarázsba. Fő a biztonság. Itt Amerikában még nem kellett használnom, de Palermóból, egy nagyon hasonló elrendezésű irodából kellett így elmenekülnöm, amikor az apám emberei fellázadtak ellenem, miután véget ért a beiktatásom. A képernyőt nézve észreveszem az új lányt, ahogy az asztalánál ül, és szorgalmasan jegyzetel. Ha tudná, hogy az a laptop hozzá tud csatlakozni az én gépemhez, és mindenhez, ami azon van. Maria, apám titkárnője – és szeretője – volt apám legfőbb bizalmasa, irigylésre méltó összhangban dolgoztak együtt. Maria ötlete volt ez a módszer, és sokszor jobban képben volt, hogy mikor mi történik, mint az apám. Csak tudni kell, hogy hol keresse, és meg kell adnia egy jelszót is hozzá. Úgyhogy nem aggódom. Azon viszont igen, hogy ahogy látom a székén fészkelődni, újra meg akarom dugni. Honey Baker, a tested is olyan édes, mint a neved.