A mű eredeti címe: The Garden of Lost Secrets

First published in the UK in 2019 by Usborne Publishing Ltd.

Text copyright © Ann-Marie Howell, 2019

Hungarian translation © Neset Adrienn 2022

Cover, inside illustrations and map

by Amy Grimes © Usborne Publishing, 2019

All rights reserved.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Neset Adrienn

Szerkesztette: Kertész Edina

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-222-3

1. fejezet
Az új otthon

Clara titkának súlya lehúzta a köténye zsebét, miközben magas szárú cipőjének sarka alatt csikorogtak a kavicsok a kertészlak felé vezető úton. Elfintorította az orrát. A ház egyáltalán nem úgy festett, mint egy ház. Egyik oldalával beleépült egy magas, vörös téglafalba, amely három oldalról fogta közre a konyhakerteket, elválasztva őket a gróf hatalmas, vidéki birtokának többi részétől. A falba egy ferde, barna ajtót illesztettek, mint egy képet, amelyet egykor valaki egy picit jobbra pöccintett, aztán úgy maradt. Az ajtó felett egy rombuszmintás ablak őrző szemként vigyázta a lankás, sokszínű zöldségágyásokat, a roskatag madárijesztőket és a gyümölccsel teli almafákat.

Mrs. Gilbert, a gróf házvezetőnője, határozott léptekkel menetelt Clara előtt az úton. Hullámos, ősz haját gondosan a vászonkalap alá tűzte. Clara megérintette a saját tincseit. A gesztenyebarna fürtök kócosan hullottak a vállára. Ezért ráncolta annyira a homlokát Mrs. Gilbert, amikor megérkezett?

Clara megfordult, és a kertet nézte. Nagyobb volt szülővárosának legnagyobb parkjánál is, és hepehupás, mintha a föld tétovázna, hogy emelkedjen, vagy inkább süllyedjen. A kertet délről nem határolta fal, de egy kis tó csillogott arrrafelé a kora októberi napsütésben. Négy különböző méretű, üvegfalú melegház állt középen. A pára visszacsapódott a nagy ablakokon, amelyekre kövér levelek tapadtak, mintha menekülni próbálnának. Egy görnyedt hátú férfi hangosan és hamisan fütyörészett, miközben sötét narancssárga tökkel és zöld cukkinivel megrakott talicskát tolt a melegházak közötti úton, egyenesen a kislány felé. Két fiatalabb férfi beszélgetett a gyümölcsösben, hangjuk dallamát meg-megszakította a drótkosarakba dobált almák halk puffanása. Bal oldalon, az egyik ágyásban egy másik férfi forgatta villával a földet, és hangosan fújtatott.

A talicskát toló ember meglátta, hogy Clara nézi, és vidáman integetett neki.

Clara majdnem visszaintett, de meghallotta Mrs. Gilbert ingerült, az egész kertben visszhangzó hangját:

– Gyerünk már, Clara!

A talicskás ember lehajtotta a fejét, és folytatta útját.

Mrs. Gilbert kinyitotta a barna ajtót. Be sem volt zárva. Clara torka összeszorult, és a titkát is erősebben markolta, amikor belépett a komor folyosóra Mrs. Gilbert után.

Nyelt egyet, és letette a kis bőröndöt a kikövezett padlóra. A folyosó végén egy férfi állt, akinek szénfekete, bozontos haja a ház alacsony mennyezetét súrolta. Egy jegyzetfüzetet és egy ceruzacsonkot dugott a zsebébe, de a Mrs. Gilbertre vetett szelíd pillantásban megbúvó szavakat Clara nem értette. A férfi felsóhajtott. Bánat? Csalódás? Valami teljesen más? Bármi is volt az, Clara biztos volt benne, hogy az ő érkezésével kapcsolatos.

– Emlékszel a férjemre, Mr. Gilbertre? – kérdezte elhaló hangon Mrs. Gilbert.

Clara bólintott, és minden erejével azon volt, hogy mosolyt erőltessen az ajkára. Gilberték utoljára 1913-ban látogatták meg őt és a családját Kentben. Az három évvel ezelőtt volt, és Clarának csak néhány emlékképe maradt a férfiról, akinek kipirult, már nem fiatal arca arról árulkodott, hogy a gróf főkertészeként élete nagy részét a szabadban tölti. Lovagolt is a hátán egy különösen lármás napon. Az anyja megszidta, amikor ő és Mr. Gilbert belemártották az ujjukat a még meleg feketeribizli-lekvárba. A férfi arcára mély ráncokat vésett a szinte állandó mosolygás. A ráncok most is ott voltak, a mosoly azonban nem.

– Jó napot! – köszönt neki. A hangja száraz, rekedtes volt a hosszú, kétnapos vonatút után.

Mr. Gilbert biccentett. Néhány másodpercen át csak bámulta Clarát.

– Isten hozott! – mondta. A hangja a lányt az anyja kókusztortájára emlékeztette, az volt ilyen reszelős és sima egyszerre. A férfi kinyitotta a száját, mintha szeretett volna még valamit mondani, de aztán szemmel láthatóan meggondolta magát, megfordult, és hajával lesöpörve egy lengedező pókhálót a mennyezetről (talán egy-két döglött léggyel együtt), eltűnt egy ajtó mögött a folyosó végén. A kinyíló, majd becsukódó konyhaszekrények és a teához megterített asztal koppanó hangjaira Mrs. Gilbert összehúzta az ajkát, és sötétkék gyapjúkabátjának ujját kezdte piszkálni.

Clara a pókhálófoszlányokat nézte, amelyek a nyitott bejárati ajtón át besurranó szélben lengedeztek.

A szülei nem ilyen fogadtatásról meséltek neki, és ő is másra számított. Csüggedten leengedte a vállát.

– Az erdőtől tartsd távol magad! A gróf megengedte a suffolki puskásezrednek, hogy ott verjenek tábort. Ne vond el a cselédek és a kertészek figyelmét holmi cseverészéssel! Semmilyen körülmények között ne menj a gróf melegházainak és a nyári laknak a közelébe, és nehogy hozzászólj a grófhoz, rá se nézz, ha találkozol vele! A falhoz épített másik kisházban, a kert végében alszanak a kertészinasok és a vadőrök. Tőlük is tartsd magad távol! Amíg itt vagy… próbáld meg magad… hasznossá tenni! – A vakkantásszerű parancsok egy ütemre koppantak Mrs. Gilbert vastag, harisnyás lábával a fa lépcsőfokokon. A lépcsősor tetején az asszony megfordult. Az arca ugyanolyan vörösesbarna volt, mint agyondolgozott kezének ujjai.

Clara igyekezett megjegyezni a puskaropogásra emlékeztető szavakat, amelyekkel letámadták, de azok molylepkeként libbentek elő a füléből, és kiszálltak a nyitott ajtón.

– Figyelsz, Clara? Csukd be azt az ajtót! Olyan vagy, mint az apád, az is mindig nyitva hagyja őket.

– Igenis, nénikém – felelte Clara félénken, és becsukta az ajtót. A földet forgató ásók fémes hangját, a kacagást, a beszélgetést és a kertészek sürgölődését csend váltotta fel, amely kipréselte a szuszt Clara tüdejéből. A zsebébe rejtett papírlap megszúrta a kisujját, ezzel jelezve, hogy jó lenne elővenni és elolvasni. Clara nem lehetett biztos abban, hogy a nénikéje elment, hogy végre egyedül lehet, hogy az asszony nem ténfereg-e ott a lépcsősor tetején.

– Majd később! – suttogta a papírlapnak. Az nem felelt.

– Szólíts Mrs. Gilbertnek! – mondta Mrs. Gilbert olyan halkan, hogy a szavak szinte lekúsztak a lépcsőfokokon, hogy kígyóként tekeredjenek a kislány bokája köré.

Clara addig szorította a lábfejét, míg megfájdultak a lábujjai – szerette volna, ha a kígyó megsemmisül.

– Megmutatom a szobádat – folytatta Mrs. Gilbert, még mindig fanyar, de már kevésbé kígyószerű hangon.

A titkát még mélyebbre rejtve a kötény ráncai közé, Clara összeszorította a fogát, felemelte a kis bőröndöt, és követte Mrs. Gilbertet.

2. fejezet
A fiú

A gödrös matracba süppedve Clara mély levegőt vett. Apa hátára gondolt, ami egyenes, mint a nád, és sötét, hullámos hajára, amit anya mindig megpróbál lelapítani. Kizárt dolog, hogy az apja és ez a nő rokonok – pedig tényleg azok voltak.

Apa sohasem mesélt sokat a nővéréről. Amikor mégis, mindig jó szívvel emlegette – aranyszínű, kacagással teli nyarakról mesélt, amikor faházakat és a bugyogó patakban gátakat építettek. Három évvel korábban Mrs. Gilbert meleg öleléssel és egy kosárnyi rubinpiros málnával köszöntötte Clarát, amit egészen Suffolkból cipelt magával. Ez alkalommal sem málna, sem ölelés nem volt, csak egy kurta biccentés és egy feszült (egyáltalán nem nagylelkű) mosoly.

– Emlékszel még Elizabeth nénikédre, aki egy grófnak dolgozik Suffolkban? Ő és a férje befogadnak téged egy időre, amíg nem áll be javulás – mondta anya Clarának pár napja.

Clara arca úgy megnyúlt, mint a rétestészta. Az elmúlt héten apa egyre csúnyábban köhögött. Anya gyakran üldögélt az ágya mellett, fogta a kezét. Néha, amikor Clara elment a szobájuk ajtaja előtt, a suttogó beszélgetés félbemaradt. Anya becsukta az ajtót, mire Clara szíve görcsösen összeszorult. Apa nem szerette a csukott ajtókat. „Az ajtók és ablakok elengedhetetlenek egy otthon lelkéhez – mondta. – Ha szomorú vagy, nyisd ki őket, hogy kiröppenjen rajtuk a bánat! Ha boldog vagy, azért nyisd ki őket, hogy az egész világ veled örülhessen!” Az ő otthonukban mindig tárva-nyitva voltak az ajtók és az ablakok. Apa még a tél közepén is szerette beszívni a csípős reggeli levegőt. Egészen a világháborúig. Amíg gázmérgezést nem kapott.

– Csak egy rövid időre – mondta anya, miközben lehajolt megsimogatni Neptunuszt, a macskát. Neptunusz dorombolni kezdett, és anya lábánál tekergőzött.

– Rövid időre – ismételte meg Clara. Még soha nem volt távol az otthonától. És Suffolk bizonyosan nagyon messze van, mert a nénikéje már régóta nem látogatta meg őket. – Mi lesz az iskolával? Itt kellene maradnom, segíthetnék apát ápolni. Jobban van, ugye?

Anya felemelte a fejét, és halványan Clarára mosolygott.

– Apa Devonba megy. Ott jobb a levegő. Még lábadoznia kell. Én is megyek. De csak egy rövid időre – ismételte meg anya, aztán nekiállt teát főzni. A szeme alatt karikák sötétlettek, mintha valaki szenet kent volna oda az ágymelegítő lábasból. Clara azt kívánta, bár gyémánttá változna a szénpor, bár úgy csillogna anya szeme, bár úgy kacagna, mint régen. De ilyesmi nem történt az óta a nap óta, amelyre Clara gondolni sem akart.

– Ne aggódj, Clara! Írok neked, amikor csak tudok. Fogd úgy fel, mint egy kis kalandot! Nemsokára megint mindannyian együtt leszünk. – Amikor anya ezeket az utolsó szavakat mondta, megfényesedett a tekintete, és a teáskanna fütyülve-kotyogva táncolni kezdett a tűzhelyen, mire Clara felkapott egy konyharuhát, levette vele a kannát a tűzről, és a melegítőlapra helyezte.

Clara bezárta az emlékei ajtaját, és előhúzta a borítékot a zsebéből. Maga mellé fektette a párnára. Hová rejtse el? Visszaemlékezett az útközben látott madárijesztőkre a kertben, szakadt kabátjuk repedésein át potyogott a tömés. Megnézte a matracát. Jó régi volt, az alján az egyik varrás felfoszlott. Clara óvatosan felhúzkodta a cérnát, becsúsztatta a borítékot, csapkodva eligazította körülötte a matrac tömését, majd ráborította a takarókat, mint egy köpenyt.

Miután elrejtette a borítékot, felállt, és köszöntötte új szobáját. Apa azt mondta, hogy udvariasságból illik köszönni az új környezetnek. Clara mindig jókat kuncogott rajta, amikor elmentek egy új helyre. „Szervusz, múzeum! Köszönjük, hogy fogadsz minket!” – mondta mindig, amikor beléptek a hatalmas ajtón. Clara ott ugrándozott mellette. „Szervusztok, festmények! Szervusztok, szobrok! Szervusztok! Szervusztok! Szervusztok!”

Clara a tenyerét a padlásszoba fehér, mésszel festett falára simította.

– Szervusz, fal!

– Szervusz neked is! – mondta egy göcsörtös, ingatag lábakon álló asztalnak.

– Szervusz! – mondta, és felkapta az ágya végébe hajtogatott horgolt takarót, amit aztán az arcához szorított. Eszébe jutott az otthoni szobája, a könyvekkel megrakott kis polccal, amelyen a mackói és a babái (régi barátai, akiktől képtelen volt búcsút venni) is helyet kaptak. Nem sok mindent hozott otthonról. A dzsungel könyve egy kopott példányát. Levélpapírt, töltőtollat és egy üveg tintát, hogy írhasson a szüleinek. A sietős pakolásban megfeledkezett a mackókról és a babákról. Gombóc keletkezett a torkában, amikor játék barátaira gondolt, akik otthon ülnek, és várják, hogy hazatérjen hozzájuk.

Az ő házukban csak egy lépcsősor volt, és a szobák olyan közel voltak egymáshoz, hogy a család hangjai sohasem távolodtak el tőle. Amikor a padlásszoba csöndje beburkolta, érezte, hogy itt másképpen mennek a dolgok.

Mély lélegzetet vett, és felpillantott a durva gerendákra és a mennyezetre, amely olyan meredeken lejtett, hogy Clara csak a szoba közepén tudott kiegyenesedni.

– Jaj, és szervusz nektek is! – mondta egy hosszú lábú pókcsaládnak, amelynek tagjai a gerendák közötti hálókba kapaszkodtak. Anya félt a pókoktól, és a tollseprővel mindig addig csapkodta a hálókat, amíg a fátyolszerű minták és a pókok kemény munkája megsemmisült. Clara elmosolyodott. A pókok maradhatnak. Nem árt, ha van társasága az ismeretlen ház ereszei alatt.

Utoljára a rombuszmintás ablaknak köszönt. A köténye sarkával csikorgó hangot keltve megtörölgette az üveget, majd kinyitotta a zárat, és szélesre tárta az ablakot. Mélyen beszippantotta a kora esti levegőt, tekintete végigfutott a kanyargós téglafalon. A melegházak ablakai elhalványultak a tompuló fényben. Az egyik ajtó kinyílt. A kitóduló párafelhő, mint egy sárkány lehelete, körülölelt egy fiút. Clara kihajolt az ablakon, amennyire csak mert. A fiú az arcába húzta a sapkáját, de körülbelül tizenhárom évesnek tűnt – egy évvel lehetett öregebb, mint ő. Clara körülnézett, és a kertészeket kereste, akiket a megérkezése után látott, de teljes volt a csend, leszámítva a madárijesztőkre fittyet hányó varjakat, amelyek bátran csipegették a vetést.

A fiú ideges volt, mint egy ugrásra készülő nyúl. Körülnézett jobbra is, balra is. Aztán felpillantott, és tekintete találkozott Claráéval.

Megmerevedett.

Clara gyorsan beszívott egy kis levegőt, és lebukott az ablakból.

– Clara! – kiáltotta Mrs. Gilbert. – Gyere, segíts vacsorát főzni! – A hangja bosszúsan csengett, és a hangszíne pont olyan volt, mint az arca és az ujjai.

A lány lassan felállt, és átkukucskált az ablak peremén. Pislogott. A fiú eltűnt, úgy párolgott el az esti levegőben, mint a köd.

3. fejezet
A bezárt ajtó

Clarát egy hatalmas, szürke-fehér husky kutya szorította le, és a fogát vicsorítva arra készült, hogy kimarcangoljon egy darabot a lány torkából.

– Ne! – sikoltotta Clara, és ütésekkel próbálta elűzni az állatot. A kutya szőre durva volt, nem olyan selymes, mint amilyennek látszott. Az állat teljes testsúlyával ránehezedett.

– Szállj le rólam, menj innen! – kiáltotta a lány. Markolta, tépte a kutya szőrét, csípte a húsát.

– Hagyd abba! Hagyd abba, te buta kislány!

Clara felriadt álmából, és felült az ágyában.

Mrs. Gilbert tornyosult fölé a félhomályban, és fura, cincogó hangokat hallatott.

Clara valami puha dolgot markolt. Egyből eszébe jutott az álma. Kinyitotta az öklét, és a döbbenettől tágra nyílt a szeme. Szürke kutyaszőrcsomó feküdt a tenyerén. Megérintette. Vastag volt, és drótszerű.

A lépcsőn súlyos léptek dübögtek lefelé. Mr. Gilbert állt az ajtóban hálóingben, csupasz lába olyan volt, mint egy ványadt csirkéé.

– Mi a pokol folyik itt? – kérdezte, és belépett a szobába.

Clara a férfira, a kezében markolt szőrcsomóra, majd Mrs. Gilbertre nézett. Képtelen volt gondolatban összefüggést találni a három dolog között.

– A… a… a hajam… – mondta Mrs. Gilbert, és reszkető ujjával Clara nyitott tenyerére mutatott. – Próbáltam felébreszteni, mire ő… megcibált.

Ó, gondolta Clara. Forróság öntötte el a testét. A nyitott ablaknak esőcseppek verődtek, mintha az együttérzésüket szerették volna kifejezni.

– Bocsánat – mondta a lány ernyedten. – Rémálmom volt… egy nagy… kutyáról.

– Egy kutyáról – ismételte meg Mr. Gilbert. Félrehajtott fejjel nézett Clarára.

– A torkomra… támadott – tette hozzá Clara, és óvatosan megérintette a nyakát, de nem voltak fognyomok rajta. Lenézett. A hálóingét sem csúfították bíborvörös vércsíkok.

– A hajam! – sipította Mrs. Gilbert megint, és a fejét tapogatta.

Clara kinyújtotta a kezét, tenyerén a kóccal. Nem akarta ő visszaadni Mrs. Gilbertnek, az udvariatlanság lett volna. De nem is az övé volt, hogy megtartsa.

Mrs. Gilbert pofonja csattanós, fájdalmas volt.

A hajcsomó úgy lebegett le a padlódeszkákra, mint egy ereszkedő felhő. A lány az arcához kapta a kezét, és az apjára gondolt.

„Bátor vagy. És amikor bátor vagy, az lehetsz, aki csak akarsz” – mondta esténként Clarának, amikor ágyba dugta.

„Bárki lehetek?” – kérdezte a kislány mohón.

„Lehetsz kutyaszánt vezető felfedező, aki havas hegycsúcsokon át utazik, légballonon átszelheted a forró sivatagokat, lehetsz botanikus, aki az Amazonas dzsungelében lel fantasztikus kincsekre, orvos, aki meggyógyítja az összeroncsolt tüdőmet. Csak legyél bátor, Clara! Legyél bátor!” Amikor ezt mondta, az apja tekintete ellágyult és távolivá vált, mintha nem is Clara napfényes szobácskájában ülne, hanem valahol teljesen máshol, miközben köhögött és köhögött, és az anyja zsebkendőkkel, tinktúrákkal és csésze teákkal sürgölődött körülötte.

Az iskolában Clara itta tanára minden szavát, mintha nála szomjasabb lány nem létezne a világon, mert apa azt mondta, hogy a tudás a leggyorsabb út az álmok megvalósításához. Azt azonban nem tudta, hogy a Clara számára elképzelt jövőképek közül több kegyetlen rémálmokat okozott, tele éles agyarú kutyákkal, dühös, köpködő tevékkel és olyan mély mocsarakkal, amelyek a kislányt egészben elnyelték.

– Öltözz fel! – sziszegte Mrs. Gilbert. Hangosan behúzta az ablakot. – Felsúrolhatod a padlót, amíg a Nagyházban vagyok.

Mr. Gilbert az állát dörzsölgette, mintha egy makacs foltot szeretett volna eltüntetni. A tekintete olyan szelíd volt, mint amikor a kislány előző nap megérkezett. Szóra nyitotta a száját. Clara a levegőt is visszatartotta. Meg fogja védeni? De mielőtt a férfi megszólalhatott volna, Mrs. Gilbert megragadta a karját, és az ajtó felé rángatta.

Clara szálfaegyenesen ült, a térdét átkarolva. Igyekezett meghallani, miről sugdolózik a Gilbert házaspár az alatta levő emeleten, de csak szófoszlányok kúsztak fel a lépcsőn.

„… ez már elvégeztetett …” (Mr. Gilbert)

„… nehezebb, mint gondoltam …” (Mrs. Gilbert)

„… azt kell tennünk, amit a szülei kértek …” (Mr. Gilbert)

„… tényleg így a legjobb?” (Mrs. Gilbert)

Egy könnycsepp folyt végig Clara sajgó arcán. Gyorsan letörölte a lepedő szélével, amely helyenként viseltes volt, de tiszta és rózsavízillatú. Életében eddig csak egyszer ütötték meg, az anyja, amikor az iskola kapujából kirohant az útra, és majdnem elütötte egy lovashintó. Az anyja ütése fájt a combja hátsó részén, de megérdemelt figyelmeztetés volt, egy méhcsípés. Mrs. Gilbert pofonja viszont tele volt elszánt dühvel.

A horgolt takaró az ágyon olyan volt, mint a kert, amelyet az ablakból látott: halványbarna, fűzöld és fakósárga foltokból állt. Kézimunkának tűnt, helyenként leejtett szemekkel. Hogyan voltak képesek Mrs. Gilbert kivörösödött ujjai ilyen kedves munkára? Clara lenyúlt, és megérintette a matrac szélén az öltések közötti rést. A boríték ott volt, de teljes szívéből azt kívánta, bár ne lenne ott, bár a jogos tulajdonosainál lenne. Kihúzta, az arcához simította, lehunyta a szemét, és minden igyekezetét összeszedve próbált nem az otthonára gondolni. Ahogy az anyja is megmondta, csak egy rövid időről van szó.

A víz lötyögött a vödörben, amikor Clara felcipelte a lépcsőn. A lány letérdelt, és súrolni kezdte a padlódeszkákat a lépcsősor tetején, a Gilbert házaspár szobája előtt. A palackzöld tapétán a gesztenyebarna ágak olyan hatást keltettek, mintha egy komor téli napon az erdőben járna, és ettől nem derült jobb kedvre. Ilyen kalandokra gondoltál?, kérdezte magában az anyjától. Miért ilyen undok velem Mrs. Gilbert? Egy picit sem kedvel. Ugyanakkor véletlenül tényleg kitépett egy csomót Mrs. Gilbert hajából, tehát nem is volt meglepő, hogy a rossz kezdet után a dolgok még rosszabbra fordultak.

A cipője orrával megbökve kinyitotta Gilberték szobájának ajtaját.

– Szervusz, Mr. és Mrs Gilbert szobája! – mondta halkan, és tenyerét a sötét komódra simította. Amikor Mrs. Gilbert utoljára meglátogatta őket, Clarának azt mondták, hogy hívja Elizabeth néninek. Miért nem hívhatja most a nénikéjének? Furcsa és meglehetősen hivatalos volt Mrs. Gilbertnek szólítani, mintha a tanára volna az iskolában. Az orrát ráncolva az ablakhoz lépett, a táncoló fényeket nézte a kis tavon, amelynek tükre a kert legdélibb határát őrizte. Fajdtyúkok káricáltak a nádasban. Libák gágogtak. A falevelek kavarogva hullottak a földre, leszálltak a tó vizére, és kis csónakokként lebegtek tovább egy izgalmas utazásra. Ettől valamivel jobb kedve kerekedett.

A Gilbert házaspár kétszemélyes ágyán egy másik gyönyörű horgolt takaró hevert. Ez viszont lehangolóbb volt annál, mint amit a saját ágyán talált – komor, szürke és fekete holmi. Clarát valahogy meg sem lepte, hogy Mrs. Gilbert nem kedveli a ragyogó színeket.

Amikor kisöpörte és felmosta a szobát, visszatért a lépcsőfordulóba. Volt egy ajtó Gilberték szobája mellett. Clara megpróbálkozott a rézgombbal. Az ajtó nem nyílt ki. A homlokát ráncolta. Mrs. Gilbert azt mondta, hogy az egész házat fel kell sikálnia, nem igaz? Lehajolt, és bekukucskált az apró kulcslyukon. A helyiséget pont olyan sötétzöld tapéta díszítette, mint a folyosót. Az ablak alatt íróasztal állt, rajta egy halom papír – borítékoknak tűntek. Az egyik fal mellett vetett ágy. A kandallót kitakarították és megrakták.

– Szervusz, kicsi erdős szoba! – suttogta Clara.

– Te meg mit művelsz? – Mrs. Gilbert állt harisnyás lábán a lépcsőforduló másik végén. Az arca kipirult, néhány hajtincs kiszabadult a sapkája alól.

– Én csak… takarítok, ahogy kérte… – dadogta Clara, és felállt.

Mrs. Gilbert szeme ragyogott, mintha valaki tüzet gyújtott volna benne.

– Hagyd békén azt a szobát, megértetted? – suttogta, és egy lépést tett Clara felé.

Clara hátrálni kezdett, és megtámaszkodott a falon. Megint pofont kap?

– Azt kérdeztem, megértetted? – ismételte meg Mrs. Gilbert. A szeme szürke volt, mint a kovakő.

Clara addig bólogatott, míg úgy nem érezte, hogy mindjárt leesik a feje, és végiggurul a folyosón.

Mrs. Gilbert Clarára meredt, kinyitotta a szobája ajtaját, és úgy bevágta maga mögött, hogy a falról leesett egy darabka vakolat a padlóra, Clara lába mellé. Clara felkapta, és a tenyerére fektette. Megnézte a helyet a falon, ahonnan lepottyant. A vakolatot fedő tapéta is elengedett egy kicsit. A lány lábujjhegyre állt, és óvatosan visszafejtette a tapétát a szélénél. Egyik réteg a másikat fedte. Az erdei jelenet alatt egy másik fa ágait találta, egy narancssárga mandarin ívét és egy törékeny, fehér virágot. Az ajkába harapott. Miért fedne le bárki egy gyönyörű tavaszt idéző falat, hogy télivé változtassa?