The 48 Laws of Power

A hatalom 48 törvénye

Copyright © Robert Greene and Joost Elffers, 1998

First Publish in Great Britain in 1998 by Profile Books Ltd

First Publish in the United Stated in 1998 by

Viking, a division of Penguin Putnam Inc.

All rights reserved

Hungarian Translation © Bartók Imre, 2024

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635803595

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Anna Billernek és a szüleimnek

– R. G.

Köszönetnyilvánítás

Mindenekelőtt szeretnék köszönetet mondani Anna Billernek, aki segített a kutatásaim, illetve a szerkesztés során, és akinek a felbecsülhetetlen értékű megjegyzései jelentős mértékben hozzájárultak ahhoz, hogy a könyv elnyerje végső formáját. Nélküle mindez nem lett volna lehetséges.

Köszönetet kell még mondanom kedves barátomnak, Michiel Schwarznak, aki az olaszországi Fabrika művészeti iskolában összeismertetett Joost Elffersszel, A hatalom 48 törvénye kiadójával. Joost és én a Fabrika különleges világában szembesültünk Machiavelli időtlen aktualitásával, és elsősorban a Velencében folytatott beszélgetéseinkből szökött szárba ez a könyv.

Hálával tartozom Henri Le Goubinnek, aki számtalan Machiavelli ihlette anekdotát osztott meg velem az évek során, különös tekintettel azokra a francia figurákra, akik oly fontos szerepet játszanak a kötet lapjain.

Köszönettel tartozom Les és Sumiko Billernek, akik rendelkezésemre bocsátották a japán történelemmel foglalkozó könyvtárukat, és segítségemre voltak a japán teaszertartást tárgyaló fejezet megírásában. Hasonlóképpen jó barátomnak, Elizabeth Yangnak, aki a kínai történelem útvesztőiben kalauzolt el.

Egy ilyen mű megírása során az ember nagymértékben támaszkodik az elérhető forrásokra, úgyhogy a UCLA könyvtárának is köszönetet kell mondanom. Számos pompás napot töltöttem az intézmény páratlan gyűjteményében.

Végtelen hálával tartozom szüleimnek, Laurette és Stanley Greene-nek a türelmükért és a támogatásukért.

Nem szabad megfeledkeznem a macskámról, Borisról, aki a végeláthatatlan írás során hű társam volt.

Végül pedig köszönöm mindazoknak, akik a hatalom változatos eszközeivel manipuláltak, kínoztak és gyötrelmet okoztak az évek során – nem haragszom rátok, sőt hálás vagyok, amiért inspirációt szolgáltattatok A hatalom 48 törvényének megírásához.

Robert Greene

TARTALOM

ELŐSZÓ 21

1. TÖRVÉNY 32

SOSE AKARJ BÖLCSEBB LENNI AZ URADNÁL!

Mindig ügyelj arra, hogy a ranglétrán feletted állók kiválóbbnak érezhessék magukat nálad! Akkor se menj túl messzire tehetséged kinyilvánításában, ha szeretnél jó benyomást tenni rájuk, különben előfordulhat, hogy a szándékolttal ellentétes hatást keltesz, vagyis félelmet és bizonytalanságot ébresztesz bennük. Tégy úgy, hogy feljebbvalóid továbbra is bölcsebbnek érezhessék magukat, és te is magasabbra fogsz jutni.

2. TÖRVÉNY 42

SOSE BÍZZ TÚLSÁGOSAN A BARÁTAIDBAN, ÉS TANULD MEG HASZNÁLNI AZ ELLENSÉGEIDET!

Óvakodj a barátaidtól – hamarabb elárulhatnak, mint gondolnád, hiszen ők válhatnak legkönnyebben az irigyeiddé. Az is előfordulhat, hogy gyámkodni akarnak feletted. Ha viszont egy régi ellenséged teszed szövetségeseddé, kiderülhet, hogy hűségesebb lesz bármelyik barátnál, hiszen neki több bizonyítanivalója lesz előtted. Mindig jobban kell tartanunk a barátoktól, mint az ellenségektől! Ha nincsenek ellenségeid, találd meg a módját, hogy szerezz néhányat!

3. TÖRVÉNY 54

REJTSD EL A SZÁNDÉKAIDAT!

Sose áruld el egyértelműen, hogy milyen szándékok húzódnak cselekedeteid mögött! Ha a többieknek fogalmuk sincs felőle, hogy mire készülsz, akkor védekezni sem fognak tudni ellene. Vezesd őket tévútra, boríts rájuk füstfelhőt, és mire ráébrednek, hogy mit forgatsz a fejedben, már késő.

4. TÖRVÉNY 75

MINDIG MONDJ KEVESEBBET A SZÜKSÉGESNÉL!

Ha hízelegve próbálsz meg másokat levenni a lábukról, minél többet mondasz, annál közönségesebbnek fogsz látszani, és annál csekélyebb befolyásod lesz rájuk. Ezzel szemben még az egyszerű szavak is eredetinek fognak tűnni, ha egyszerre sikerül homályosan és nyíltan fogalmaznod, miként a találós kérdéseit feltevő szfinx teszi. A hatalmasok kevés szóval is mély benyomást tesznek másokra, és képesek megfélemlíteni hallgatóságukat. Azonkívül minél többet beszélsz, annál nagyobb az esélye, hogy valami sületlenséget fogsz mondani.

5. TÖRVÉNY 83

RENGETEG MÚLIK A HÍRNÉVEN – ÚGY VIGYÁZZ RÁ, MINT AZ ÉLETEDRE!

A hírnév a hatalom sarokköve. Már egyedül a hírnévvel meg tudsz félemlíteni vagy megnyerni magadnak másokat; viszont amint búcsút kell venned tőle, sebezhetővé válsz, és minden oldalról támadni fognak. Fordíts rá gondot, hogy feddhetetlen legyél! Mindig figyelj oda az esetleges támadásokra, és még azelőtt védekezz ellenük, hogy bekövetkeznének! Közben tanuld meg, hogyan pusztíthatod el az ellenségeidet azzal, hogy kihasználod hírnevük gyenge pontjait. Aztán állj félre, és hagyd, hogy a nyilvánosság elvégezze a piszkos munkát!

6. TÖRVÉNY 93

MINDENÁRON IRÁNYÍTSD MAGADRA A FIGYELMET!

Minden a látszaton múlik; ami láthatatlan, fabatkát sem ér. Sose oldódj fel a tömegben, és ne engedd, hogy feledésbe merülj! Tűnj ki a sorból, törekedj arra, hogy feltűnő legyél! Mágnesként vonzd magadra mások figyelmét, és légy feltűnőbb, ugyanakkor rejtélyesebb, mint a jellegtelen és félénk tömeg!

7. TÖRVÉNY 110

VÉGEZTESD A MUNKÁT MÁSOKKAL, DE TE GYŰJTSD BE ÉRTE AZ ELISMERÉST!

Támaszkodj mások bölcsességére, tudására és kétkezi munkájára a saját ügyed előremozdítása során! Mások közreműködésével nem csupán értékes időt és energiát spórolhatsz meg, de az átlagon felüli hatékonyságnak és gyorsaságnak köszönhetően még különleges aurára is szert fogsz tenni. Segítőidet idővel elfelejtik, rád viszont emlékezni fognak. Sose fáradj azzal, amit mások is elvégezhetnek helyetted!

8. TÖRVÉNY 118

LEGYEN GONDOD ARRA, HOGY MINDIG MÁSOK MENJENEK HOZZÁD
– HA SZÜKSÉGES, HASZNÁLJ CSALIT!

Amikor cselekvésre kényszeríted a másikat, ellenőrzést gyakorolsz felette. Mindig jobban jársz, ha az ellenfeled teszi meg az első lépést, és közben megfeledkezik a saját terveiről. Csábítsd magadhoz pompás jutalmak ígéretével, és amikor elérkezik a megfelelő pillanat, ronts neki! Ekkor már nálad lesznek az jobb lapok.

9. TÖRVÉNY 127

NE ÉRVEKKEL, HANEM TETTEKKEL AKARJ GYŐZNI!

Az érvekkel elért diadal mindig csak pirruszi lehet. A neheztelés és a bosszúvágy, amit ilyenkor felébresztesz a másikban, úgyis tartósabbnak bizonyul majd, mint az ideig-óráig megváltozott vélemény. Sokkal jobban jársz, ha egyetlen szó nélkül, pusztán a tetteiddel veszel rá másokat, hogy egyetértsenek veled. Mutass példát, és ne magyarázkodj!

10. TÖRVÉNY 136

FERTŐZÉS: KERÜLD A BOLDOGTALANOKAT ÉS A SZERENCSÉTLENEKET!

Akár bele is halhatunk mások nyomorúságába – az érzelmi állapotok éppolyan fertőzőek lehetnek, mint a betegségek. Talán úgy hisszük, segítünk a fuldoklónak, miközben csak a saját katasztrófánkat siettetjük. A szerencsétlenek sokszor maguknak köszönhetik balsorsukat, és bizony előfordulhat, hogy téged is megfertőznek nyomorúságukkal. Keresd inkább a boldogok és a szerencsések társaságát!

11. TÖRVÉNY 145

TEDD FÜGGŐVÉ MAGADTÓL A TÖBBIEKET!

Függetlenséged megőrzéséhez elengedhetetlen, hogy nélkülözhetetlen legyél. Minél többen bíznak benned és támaszkodnak rád, annál több szabadságot mondhatsz a magadénak. Gondoskodj róla, hogy mások boldogulása és gyarapodása tőled függjön, és nem lesz félnivalód. Sose taníts nekik annyit, amivel már maguk is elboldogulnának!

12. TÖRVÉNY 155

FEGYVEREZD LE ÁLDOZATAIDAT FÉLIGAZSÁGOKKAL ÉS NAGYLELKŰSÉGGEL!

Egyetlen őszinte cselekedet tucatnyi hamisságot is elleplezhet. Nyíltszívű, őszinte gesztusokkal és nagylelkűséggel még a leggyanakvóbb személy bizalmát is felébresztheted magad iránt. Amint sikerül rést ütni a pajzsukon a „szelektív őszinteség” eszközeivel, képessé válsz arra, hogy megtéveszd és manipuláld a többieket. Egy megfelelően időzített ajándék – egy trójai faló – remekül elláthatja ezt a feladatot.

13. TÖRVÉNY 164

AMIKOR SEGÍTSÉGET KÉRSZ, LÉGY TEKINTETTEL MÁSOK ÉRDEKEIRE, ÉS NE VÁRJ KÖNYÖRÜLETESSÉGET VAGY HÁLÁT!

Ha egy szövetségeshez kell fordulnod segítségért, ne vesződj azzal, hogy a saját korábbi jótéteményeidre emlékezteted! Ekkor úgyis megtalálná a módját, hogy semmibe vegyen. Inkább csempéssz olyasmit a kérésedbe, ami neki is hasznára válhat, és igyekezz ezt minden másnál jobban hangsúlyozni! Amint megérti, hogy ő is nyer az ügyön, lelkesen biztosítani fog támogatásáról.

14. TÖRVÉNY 173

MUTASD MAGAD BARÁTNAK, CSELEKEDJ KÉMKÉNT!

Létfontosságú, hogy kiismerd a riválisaidat. Használj kémeket, akik értékes információkat gyűjtenek róluk, amelyekkel mindig egy lépéssel előttük járhatsz! Még jobb, ha te magad

válsz kémmé. A megfelelő környezetben néhány közvetett kérdéssel vedd rá a többieket gyengeségeik megvallására, és fürkészd ki szándékaikat! Nincs olyan társasági esemény, amely ne kínálna nagyszerű alkalmat a kémkedés mesterségének gyakorlására.

15. TÖRVÉNY 181

MARADÉKTALANUL PUSZTÍTSD EL ELLENSÉGEIDET!

Mózes óta minden nagy vezető tisztában volt vele, hogy legfőbb ellenségeinek még az írmagját is ki kell irtania. (Ezt a leckét olykor a saját kárukon voltak kénytelenek megtanulni.) Ha csak egyetlen zsarátnok is megmarad, legyen bármilyen gyönge a parázs, a tűz idővel újra fellángol. Többet veszíthetünk a félig végzett munkával, mintha vállalnánk a teljes megsemmisítést; ellenségünk ilyenkor rendezni tudja sorait, és bosszúra fog szomjazni. Nincs más választásunk, mint hogy maradéktalanul, vagyis nem csupán a testét, de a lelkét is elpusztítsuk.

16. TÖRVÉNY 191

TÁVOLLÉTTEL FOKOZD AZ IRÁNTAD ÉRZETT TISZTELETET ÉS MEGBECSÜLÉST!

A túlkínálat csökkenti a portéka árát. Minél többet látnak, és minél gyakrabban hallanak rólunk, annál közönségesebbnek fogunk tűnni mások szemében. Ha már nevet szereztünk, akkor az ideiglenes visszavonulásokkal könnyűszerrel elérhetjük, hogy témát szolgáltassunk, és tiszteletet ébresszünk magunk iránt. Fontos tudni, hogy mikor kell távoznunk. Fokozzuk értékünket azáltal, hogy elérhetetlenné tesszük magunkat!

17. TÖRVÉNY 202

HAGYD KÉTSÉGEK KÖZT ŐRLŐDNI A MÁSIKAT, ÉS LEGYÉL KISZÁMÍTHATATLAN!

Az ember önkéntelenül vágyik arra, hogy kiismerje mások cselekedeteit. Ha kiszámíthatóak vagyunk, azzal megteremtjük a másikban a kontroll érzetét. Borítsuk fel az asztalt, és legyünk szántszándékkal kiszámíthatatlanok! A szeszélyes és céltalan magatartás láttán elbizonytalanodnak, és miközben igyekeznek megjósolni a következő lépésünket, alaposan kifárasztják magukat. Szélsőséges esetben ez a stratégia arra is alkalmas, hogy riadalmat és rettegést ébresszünk másokban.

18. TÖRVÉNY 211

NE REJTŐZZ ERŐDÖK MÖGÉ – AZ ELSZIGETELTSÉG VESZÉLYES!

A világ veszedelmes hely, és mindenütt ellenségek ólálkodnak ránk, hiszen mindenkinek meg kell védenie magát. Az erőd biztonságosnak tűnhet, az elszigeteltséggel azonban több veszélynek tesszük ki magunkat, mint amennyi ellen védekezni tudunk; elvágjuk magunkat az értékes információktól, elkényelmesedünk, és könnyű célpontot kínálunk másoknak. Jobban tesszük tehát, ha elvegyülünk, és igyekszünk szövetségeseket találni. Ekkor éppen a tömeg véd majd meg bennünket az ellenségeinktől.

19. TÖRVÉNY 221

VÁLOGASD MEG ELLENSÉGEIDET!

Sokféle ember él a világon, és sosem lehetünk biztosak felőle, hogy mindenki ugyanúgy reagál majd a stratégiánkra. Előfordulhat, hogyha becsapunk valakit vagy túljárunk az eszén, akkor az illető onnantól kezdve élete végéig bosszút akar majd állni rajtunk. Az ilyen alakok báránybőrbe bújt farkasok. Gondosan válasszuk meg áldozatainkat és ellenségeinket, és mindig legyünk tisztában azzal, hogy kik azok, akikkel nem tanácsos ujjat húzni!

20. TÖRVÉNY 231

SENKI MELLETT SE KÖTELEZD EL MAGAD!

Csak a bolond siet mindig állást foglalni a vitákban. Ne kötelezzük el magunkat egyetlen rivális oldal mellett sem! Ha megőrizzük a függetlenségünket, könnyedén mások uraivá válhatunk – kijátszhatjuk egymás ellen a többieket, és mindig egy lépéssel előttük járhatunk.

21. TÖRVÉNY 247

JÁTSZD A PANCSERT, HOGY ELKAPD A PANCSERT – MUTASD MAGAD BUTÁBBNAK, MINT AMILYEN VALÓJÁBAN VAGY!

Senki sem szeret butább lenni a másiknál. A trükk tehát abban áll, hogy áldozatunk okosnak, sőt nálunk okosabbnak érezhesse magát. Márpedig ha egyszer a fejébe veszi, hogy ravaszabb nálunk, többé eszébe sem fog jutni, hogy hátsó szándékaink lehetnek.

22. TÖRVÉNY 256

HASZNÁLD A MEGADÁS TAKTIKÁJÁT: MERÍTS ERŐT A GYENGESÉGBŐL!

Ha gyengébb vagy, sose harcolj a becsületedért; inkább add meg magad! A megadással időt nyersz, ami alatt rendezheted a soraidat, egyúttal gyötörheted és összezavarhatod legyőződet, és kivárhatod, amíg elillan a feletted gyakorolt hatalma. Ne add meg neki az elégtételt, hogy tovább harcolsz, és hagyod magad elpusztítani – jobb a megadás! Azzal, ha a másik orcádat fordítod felé, képes leszel felbőszíteni és összezavarni. Tedd a megadást a hatalom megszerzésének eszközévé!

23. TÖRVÉNY 266

ÖSSZPONTOSÍTSD ERŐIDET!

Őrizd az erőidet azzal, hogy a kritikus ponton gyűjtöd össze őket! Többet nyersz, ha egyetlen jó bányának a mélyére hatolsz, mintha egyik sekély bányát ásod ki a másik után – a minőség idővel úgyis többet nyom a latban a mennyiségnél. Amikor olyan erőforrást keresel, amellyel előrébb juthatsz, találd meg a legkiválóbbat, egy kövér fejőstehenet, amelyik hosszú időn keresztül ad a tejéből!

24. TÖRVÉNY 275

JÁTSZD A TÖKÉLETES UDVARONCOT!

A tökéletes udvaronc vígan él az olyan világban, ahol mindent a hatalom és a politikai ügyeskedés határoz meg. Mesteri szintre fejlesztette a közvetettség művészetét; hízeleg, meghajol a feljebbvalói előtt, miközben a lehető legkifinomultabb módokon gyakorolja hatalmát mások felett. Ismerd meg és sajátítsd el ezeket a viselkedésformákat, és elképzelhetetlen magasságokba juthatsz az udvari életben!

25. TÖRVÉNY 293

TEREMTSD ÚJRA ÖNMAGAD!

Ne elégedj meg azokkal a szerepekkel, amelyeket a társadalom ruházott rád! Teremtsd újra önmagad, alkoss új identitást, amivel felhívhatod magadra a figyelmet, és sosem válsz unalmassá. Urald a saját magadról kialakított képet ahelyett, hogy mások határoznának rólad! A nyilvánosság előtt élj drámai eszközökkel és gesztusokkal – mindez fokozza a hatalmad, és egész személyed jelentősebbnek fog tűnni a többiek előtt.

26. TÖRVÉNY 305

ÜGYELJ A MAKULÁTLANSÁGRA!

Az illem és a hatékonyság megtestesülésének kell mutatnod magad: kezedet nem piszkíthatják be hibák és elítélendő tettek. A makulátlan megjelenést azzal érheted el, ha rászedsz és bűnbaknak teszel meg másokat, elrejtve saját szerepedet.

27. TÖRVÉNY 326

HASZNÁLD KI AZ EMBEREK HISZÉKENYSÉGÉT, ÉS TEREMTS KULTUSZT MAGAD KÖRÜL!

A legtöbb emberben óriási vágy munkál aziránt, hogy higgyenek valamiben. Tedd magad vágyuk tárgyává, és kínálj nekik új hitet! Beszélj homályosan, szavaid ugyanakkor hordozzanak számtalan ígéretet; legyen fontosabb a lelkesedés az észszerűségnél és a világos gondolkodásnál! A vallás és a nagy célok hiányában az általad kínált új hit páratlan hatalommal ruházhat fel.

28. TÖRVÉNY 342

CSELEKEDETEIDBEN LÉGY MINDIG VAKMERŐ!

Ha bizonytalan vagy afelől, hogy mit is kellene tenned, inkább ne csinálj semmit! A kétségeid és a tétovázásod csak elrontja a kivitelezést. A habozás veszélyes: sokkal jobban jársz, ha eltökélten cselekszel. Bármilyen hibát, amelyet vakmerőséged miatt követtél el, helyre tudsz hozni egy újabb merész húzással. A vakmerőség mindenkiben tiszteletet ébreszt; a gyávákat senki nem becsüli.

29. TÖRVÉNY 354

TERVEZZ AZ UTOLSÓ LÉPÉSIG!

Minden a befejezésen múlik. Tervezz egészen az utolsó lépésig, és végy figyelembe minden lehetséges következményt, akadályt, légy tekintettel a forgandó szerencsére, ami visszájára fordíthatja erőfeszítéseidet, és másoknak adhatja a dicsőséget! Ha a végéig tervezel, akkor nem gyűrnek maguk alá a véletlenek, és tudni fogod, hogy mikor kell megállnod. Alakítsd a jövőt azáltal, hogy előre gondolkodsz!

30. TÖRVÉNY 365

TELJESÍTMÉNYED MÖGÖTT NE LÁTSZÓDJÉK AZ ERŐFESZÍTÉS!

Tetteid tűnjenek természetesnek és magától értetődőnek! Mindaz a gyötrelem és gyakorlás, ami mögöttük van, egyúttal minden cselfogás és trükk, amire az idáig vezető úton szükséged volt, maradjon rejtve mások előtt! Amikor cselekszel, ügyelj arra, hogy ne erőlködj, és sugalld azt, hogy ennél jóval többre is képes volnál! Kerüld a kísértést, hogy világgá kürtöld az elvégzett kemény munkát – az ilyesmi csak kételyeket ébreszt a másikban. Senkit se avass be titkaidba, különben hamar ellened fordíthatják azokat!

31. TÖRVÉNY 377

URALD A LEHETŐSÉGEKET: A TÖBBIEKNEK IS TE OSSZ LAPOKAT!

A leghatékonyabban azzal tudunk megtéveszteni másokat, ha úgy teszünk, mintha választást kínálnánk nekik. Áldozataink ilyenkor nyeregben érezhetik magukat, miközben nem egyebek, mint bábuk. Kínálj olyan választási lehetőséget a többieknek, hogy bármiképp is döntsenek, az végül a te érdekeidet szolgálja! Kényszerítsd rá őket, hogy két olyan lehetőség közül kelljen választaniuk, amelyek egyaránt neked kedveznek! Állítsd őket megoldhatatlan dilemma elé!

32. TÖRVÉNY 389

JÁTSSZ RÁ MÁSOK FANTÁZIÁJÁRA!

Az igazság gyakran fájdalmas, így aztán nem csoda, hogy általában igyekszünk elkerülni. Sose hangoztasd az igazságot, és ne hivatkozz a tényekre, hacsak nem állsz készen az illúzióvesztésből származó haragra. Az élet oly kegyetlen és nyugtalanító, hogy azok, akik képesek derűt és örömteli jövendőt ígérni, olyanok, akár a sivatagi oázisok: mindenki közel akar majd kerülni hozzájuk. Óriási hatalom rejlik abban, ha rá tudunk játszani a tömegek fantáziájára.

33. TÖRVÉNY 400

MINDENKINEK A MAGA HÜVELYKSZORÍTÓJÁT!

Mindenkinek megvan a maga gyengesége; minden kastélynak akad rés a falán. Ez többnyire valamilyen bizonytalanság, valamilyen uralhatatlan érzelem vagy szükséglet, de éppúgy lehet egy rejtett örömforrás. Bárhogyan is, ha egyszer rátaláltál, olyanná tehető, akár a hüvelykszorító, amivel ellenőrzésed alatt tarthatod a másikat.

34. TÖRVÉNY 415

LÉGY A MAGAD MÓDJÁN FEJEDELEM: VISELKEDJ KIRÁLYKÉNT,
HOGY KIRÁLYI BÁNÁSMÓDBAN RÉSZESÜLJ!

Magatartásod alapvetően meghatározza, hogy mások miként viszonyulnak hozzád: hosszú távon a közönségességgel és az átlagossággal csak megvetést váltunk ki másokból. Egy király tiszteli önmagát, és ezzel ugyanezt az érzést kelti fel környezetében is. Azzal, hogy fejedelmi magatartást tanúsítunk, és magabiztosak vagyunk hatalmunk felől, másokkal is el tudjuk hitetni, hogy méltók vagyunk a koronára.

35. TÖRVÉNY 427

AZ IDŐZÍTÉS MŰVÉSZETE

Sose látszódjon rajtad a sietség – a kapkodás csak arról árulkodik, hogy nem vagy ura a helyzetnek, és legfőképpen nem vagy ura az időnek. Mutatkozz mindig türelmesnek, mint aki pontosan tisztában van azzal, hogy előbb-utóbb úgyis bekövetkezik mindaz, amire vár. Légy a megfelelő pillanat detektívje; szagold ki az idők szellemét és azokat a trendeket, amelyek hatalomhoz fognak juttatni. Tanuld meg, mikor kell egyet hátralépni, és ismerd fel, hogy mikor érkezett el a cselekvés ideje!

36. TÖRVÉNY 439

VESD MEG MINDAZT, AMIT NEM KAPHATSZ MEG: A KÖZÖNY
A LEGJOBB BOSSZÚ!

A parányi problémák elismerésével csak létjogosultságot és jelentőséget adsz nekik. Minél több figyelemmel vagy ellenséged iránt, annál erősebbé teszed; egy kisebb hibát gyakran súlyosabbá tesz, ha iparkodsz azt helyrehozni. Sokszor az a legjobb, ha annyiban hagyjuk a dolgokat. Ha meg akarsz szerezni valamit, ami nem lehet a tiéd, inkább mutass iránta megvetést. Minél kevésbé teszed nyilvánvalóvá érdeklődésedet, annál erősebbnek fogsz látszani.

37. TÖRVÉNY 451

HOZZ LÉTRE NAGYSZERŰ LÁTVÁNYOSSÁGOKAT!

A letaglózó képek és a nagy ívű, szimbolikus gesztusok segítenek megteremteni a hatalom légkörét – az ilyesmire mindenki érzékeny. Hozz létre látványosságokat környezeted számára, tele olyan megkapó vizuális és szimbolikus elemmel, amelyek saját jelenléted hangsúlyozzák! Az élménytől kábultan senki sem fog azon tanakodni, hogy közben miben is mesterkedsz valójában.

38. TÖRVÉNY 462

GONDOLKODJ ÖNÁLLÓAN, DE CSELEKEDETEIDBEN IGAZODJ
A TÖBBIEKHEZ!

Ha túlságosan nyilvánvalóvá teszed, hogy a korszellemmel ellentétesen vélekedsz, és hivalkodva beszélsz szokatlan ötleteidről és újszerű módszereidről, az emberek könnyen azt hihetik, hogy csak a figyelmet akarod magadra vonni, miközben megveted őket. Ilyenkor megtalálják a módját, hogy megleckéztessenek, amiért csekélyebbnek érzik magukat melletted. Ennél jóval biztonságosabb eljárás, ha elvegyülsz, és a többiekhez igazodsz. Legeredetibb gondolataidat csak a türelmes és arra fogékony barátaiddal oszd meg!

39. TÖRVÉNY 473

HA HALÁSZNI AKARSZ, ELŐTTE KAVARD FEL AZ ÁLLÓVIZET!

A düh és az érzelmek stratégiai szempontból kontraproduktívak. Mindig maradj nyugodt, és őrizd meg a tárgyilagosságodat! Ha fel tudod dühíteni ellenségeidet, miközben te magad higgadt maradsz, jelentős előnyre tehetsz szert velük szemben. Zökkentsd ki ellenségeidet az egyensúlyukból, találd meg azt a kényes pontot hiúságukban, amit meg tudsz piszkálni, és ezzel kezedbe veheted az irányítást.

40. TÖRVÉNY 483

NINCS INGYENEBÉD

Minden, amit ingyen kínálnak neked, veszélyes – az ilyesmi mögött általában cselszövés vagy rejtett kötelezettségek húzódnak meg. Ami valódi értékkel bír, azért érdemes fizetni. Ha megfizeted, amire szükséged van, akkor nem kell feleslegesen hálálkodnod, nem kell bűntudatot érezned, és nem leszel kitéve annak, hogy ellenszolgáltatásokat kérjenek tőled. Sokszor bölcs dolog tehát kifizetni a teljes árat – a kiválóság esetében nincsenek kedvezmények. Bánj szabadon a pénzzel, fizess, amiért lehet, hiszen a nagyvonalúság a hatalom jele!

41. TÖRVÉNY 503

NE AKARJ NAGY EMBEREK NYOMDOKAIBA LÉPNI!

A legelső változatában minden jobbnak és eredetibbnek tűnik, mint a későbbiekben. Aki egy nagy ember vagy híres szülő után érkezik, annak a sikerért kétszeresen is túl kell szárnyalnia elődei teljesítményét. Ne hagyd, hogy elvessz az árnyékaik között, és ne maradj egy olyan múlt foglya, amelynek sosem voltál lakója! Teremts saját nevet és önazonosságot magadnak, és járj az elődeidtől eltérő utakon! Pusztítsd el a fölötted gyámkodó apát, hintsd fel sóval örökségét, és tégy szert hatalomra azáltal, hogy saját erőből jutsz el a célodig!

42. TÖRVÉNY 518

PUSZTÍTSD EL A PÁSZTORT, ÉS BÁRÁNYAI MAGUKTÓL SZÉTSZÉLEDNEK!

A gondok gyakran visszavezethetők egyetlen személyre – egy bajkeverőre, egy arrogáns mihasznára, a jóakarat megrontójára. Ha szabad teret biztosítunk az ilyen alakoknak, akkor rövid úton mások is a befolyásuk alá kerülhetnek. Ne várjuk meg, amíg a bajok sokasodnak, és ne akarjunk tárgyalni az illetővel, az ilyenek ugyanis menthetetlenek. Semlegesítsük befolyásukat azzal, hogy elszigeteljük vagy száműzzük őket! Gyökerestül gyomláljuk ki a baj forrását: pusztítsuk el a pásztort, és báránykái maguktól szétszélednek!

43. TÖRVÉNY 530

DOLGOZD MEG A TÖBBIEK SZÍVÉT ÉS TUDATÁT!

A kényszerítés olyan reakciót vált ki a másikból, aminek hatására idővel ellenünk fog fordulni. Ehelyett arra kell törekednünk, hogy a másik önként akarjon engedelmeskedni nekünk. Azok, akiket sikerül ily módon elcsábítanunk, hűséges alattvalóinkká válnak. Ezt azzal érhetjük el, hogy tekintettel vagyunk lelki alkatukra és gyengeségeikre. Puhítsuk fel ellenállásukat azzal, hogy az érzelmeikre hatunk, célozzunk arra, ami kedves a számukra és amitől félnek! Ha megfeledkezünk a többiek szívéről és tudatáról, előbb-utóbb meggyűlölnek bennünket.

44. TÖRVÉNY 542

LEFEGYVEREZNI ÉS FELBOSSZANTANI – TÜKÖREFFEKTUS

A tükör visszaadja a valóságot, ugyanakkor kiválóan alkalmas a megtévesztésre is: ha visszatükrözzük ellenségeinket, vagyis ugyanúgy cselekszünk, mint ők, akkor nem tudják kitalálni a stratégiánkat. A tüköreffektus gúnyt űz belőlük és megalázza őket, amitől türelmetlenné válnak. Ha tükröt tartunk a lelkük elé, azzal kápráztatjuk el őket, hogy ugyanazokban az értékekben osztozunk, mint ők; ha tükröt tartunk cselekedeteik elé, akkor pedig megleckéztethetjük őket. Kevesen tudnak ellenállni a tükör hatalmának.

45. TÖRVÉNY 564

ÁLLJ KI A VÁLTOZÁS MELLETT, DE SOSE VÁLTOZTASS EGYSZERRE
TÚL SOKAT!

Mindenki tisztában van a változások szükségességével, de hétköznapjaikban az emberek a szokások rabjai. A túl sok változás traumatikus hatással bír, és ellenkezéshez vezet. Ha nemrég tettél szert hatalomra, vagy kívülállóként igyekszel megteremteni a hatalmadat, tégy hitet a régi szokások mellett! Amennyiben a változás szükséges, ügyelj arra, hogy az mindössze a már ismerős múlt apró kiigazítását jelentse!

46. TÖRVÉNY 576

NE AKARJ TÖKÉLETESNEK TŰNNI!

Mindig veszélyes, ha jobbnak tűnünk másoknál, és ennél is veszélyesebb, ha hibátlannak vagy tökéletesnek látszunk. Az irigység bárkiből hamar ellenséget teremt. Olykor hasznos tehát, ha felhívjuk a figyelmet hibáinkra, netán megvalljuk néhány jelentéktelen vétkünket, hogy elhárítsuk az irigységet, egyúttal emberibbnek és hétköznapibbnak tűnjünk. Csak az istenek és a holtak engedhetik meg maguknak a tökéletesség látszatát.

47. TÖRVÉNY 590

NE MENJ MESSZEBBRE A CÉLODNÁL; A DIADALBAN IS TARTS
MÉRTÉKET!

Gyakran éppen a győzelem pillanatában leselkedik ránk a legnagyobb veszély. A diadal mámorában a gőg és az elbizakodottság akár tovább is hajszolhatnak eredeti célkitűzésünknél, márpedig ha túl messzire megyünk, több ellenséget szerzünk, mint amennyit le tudunk győzni. Ne hagyjuk, hogy a fejünkbe szálljon a siker! Semmi sem pótolhatja a stratégiát és a gondos tervezést. Jelöljünk ki világos célokat magunk elé, és tanuljuk meg, hogy mikor kell megállni!

48. TÖRVÉNY 602

VÁLJ FORMÁTLANNÁ!

Ha alakot öltünk, ha ismert tervet követünk, akkor csak céltáblát csinálunk magunkból. Ahelyett, hogy egyértelmű célpontot szolgáltatnánk az ellenségeinknek, legyünk simulékonyak és rugalmasak! Fogadjuk el, hogy semmi sem biztos és egyetlen törvény sem végleges! A leghatékonyabb védelmet az biztosítja, ha folyékonnyá és formátlanná válunk, akár a víz; sose bízzunk abban, hogy a dolgok állandóak és rendezettek maradnak! Minden változik.

VÁLOGATOTT BIBLIOGRÁFIA 619

JEGYZETEK 623

ELŐSZÓ

Általában elviselhetetlennek találjuk az érzést, amikor nincs hatalmunk más emberek és események felett; a tehetetlenség ugyanis nyomorúságot szül. Senki sem akar kevesebb hatalmat, éppen ellenkezőleg, hatalomból mindenki többet szeretne. A mai világban azonban veszélyes, ha túlságosan hataloméhesnek mutatjuk magunkat, és túl nyilvánvalóan törekszünk a hatalomra. Elengedhetetlen, hogy becsületes és derék embernek mutassuk magunkat, vagyis körültekintően kell eljárnunk – okosnak, leleményesnek, demokratikusnak, ugyanakkor alattomosnak kell lennünk.

Ez az állandó kettősség a régi arisztokrata udvarok hatalmi dinamikáira, illetve az azokat átjáró, szüntelen ármánykodásra emlékeztet. A történelem során a hatalom legfőbb birtokosa körül mindig létrejött az udvar, legyen az a hatalmasság király, királynő, császár vagy valamilyen más vezető. Az udvarban nyüzsgő szereplők kényes pozícióban találták magukat: egyrészt szolgálniuk kellett urukat, másrészt ügyelniük kellett arra, hogy ne mutatkozzanak túlságosan talpnyalónak és ájtatosnak, ezt ugyanis a riválisaik hamar észrevették, és könnyűszerrel ellenük fordíthatták. Kifinomult módszereket kellett tehát kidolgozniuk, hogy mindenkori uraik kegyeibe férkőzzenek, és még az efféle kifinomult cselekvésre képes udvaroncoknak is védekezniük kellett a többiekkel szemben, akik szüntelenül áskálódtak a hátuk mögött, és igyekeztek félreállítani őket az útból.

A szüntelen intrikák és a mindent átszövő ármánykodás ellenére az udvar elvileg a civilizáció és a kulturáltság tetőpontja. Az erőszakos vagy túlságosan egyértelmű hatalmi machinációkat rögtön megvetés kísérte; az udvaroncok némán és titokban összeálltak bárki ellen, aki a köreikben nyers erő használatához folyamodott. Ebben állt tehát az udvaronc dilemmája: amíg az elegancia legfőbb megtestesítőjének mutatta magát, addig a lehető legkifinomultabb módszerekkel kellett túljárnia ellenlábasai eszén. A sikeres udvaronc idővel megtanulta, hogy miként cselekedhet mindig közvetetten és kerülő úton; ha hátba is szúrta ellenségét, azt csakis bársonykesztyűvel a kezén és a legédesebb mosollyal az ábrázatán tette. Ahelyett, hogy
a kényszerítés vagy az árulás eszközeivel élt volna, az igazi udvaronc a csábítás, a hízelgés, a megtévesztés és a legkülönfélébb, olykor szinte észrevehetetlen stratégiákra támaszkodott, miközben mindig jó néhány lépéssel előre gondolkodott. Az udvari élet soha véget nem érő sakkjátszma, amely megkövetelte az állandó éberséget és a taktikai felkészültséget. Úgy is mondhatjuk, hogy az udvarban civilizált háború zajlott.

Érdekes módon még manapság is az udvaronchoz hasonló dilemmával találjuk szembe magunkat: mindennek és mindenkinek civilizáltnak, deréknek, demokratikusnak és méltányosnak kell tűnnie. Ha viszont szigorúan ezekhez a szabályokhoz tartjuk magunkat, ha túlságosan betű szerint vesszük azokat, akkor könnyűszerrel eltipornak minket, akik nem ilyen balgák. Ahogy a reneszánsz korának nagy diplomatája és udvaronca, Niccolo Machiavelli írta: „Bárki, aki minden percben jóságos akar lenni, arra ítéltetik, hogy idővel tönkremenjen a tömegek között, akik viszont cseppet sem jóságosak.”
Az udvar a kifinomult ízlés, az illem és a jó modor csúcsteljesítményeként tekintett magára, ám a csillogó felszín alatt vad érzelmek – kapzsiság, irigység, bujaság, gyűlölet – sötéten és forrón kavargó zűrzavarát találjuk. Hasonlóképpen a mai világunk is a méltányosság mintaképeként tekint magára, miközben ugyanezek a rút érzelmek továbbra is ott dolgoznak mindannyiunkban, ahogy tették azt a történelem kezdetei óta. Semmi sem változott. Kifelé tisztelettudónak kell mutatkoznunk, ám, hacsak nem születtünk bolondnak, hamar megtanuljuk, hogyan legyünk ravaszak, és azt tegyük, amit Napóleon javasolt: bújtassuk bársonykesztyűbe vasöklünket! Ha az elmúlt korok udvaroncaihoz hasonlóan sikerül a közvetettség, a csábítás, a hízelgés és a megtévesztés mestereivé válnunk, ha túl tudunk járni ellenségeink eszén, akkor miénk lesz minden hatalom. Lehetőségünk nyílik arra, hogy irányítsunk másokat, mindezt ráadásul anélkül, hogy egyáltalán felismernék, micsoda befolyásra tettünk szert felettük. Márpedig ha nem ismerik fel, akkor tiltakozni sem fognak.

Sokak számára már a hatalmi játszmákban való részvétel – legyenek azok mégoly indirektek – gondolata is rögtön erkölcstelen, a társadalom érdekeivel ellentétes, idejétmúlt dolognak tűnik. Ők úgy vélik, hogyha sikerül olyan magatartásformákat elsajátítaniuk, amelyeknek semmi köze a hatalomhoz, akkor minden további nélkül kiszállhatnak ebből a játszmából. Az ilyen alakokkal azonban nem árt óvatosnak lennünk, ugyanis hiába hangoztatják ezt az álláspontot, sokszor éppen ők a hatalom legagyafúrtabb használói. Olyan stratégiákkal élnek, amelyekkel ügyesen elleplezik a manipuláció természetét. Az ilyen figurák gyakran erényként igyekeznek beállítani gyengeségeiket és hatalomtól való idegenkedésüket. Csakhogy akik igazán híján vannak a hatalomnak, azok – minthogy semmiféle érdekük nem fűződne hozzá – aligha teszik közszemlére gyengeségeiket pusztán azért, hogy így elnyerjék mások rokonszenvét és együttérzését. Saját gyengeségünk kinyilvánítása valóban hatékony – mégpedig kifinomult és megtévesztő – módszer lehet a hatalom játékában
(ld. 22. törvény: Használd a megadás taktikáját!).

A játszmából állítólag kiszállók másik stratégiája abban áll, hogy az élet minden területén egyenlőséget követelnek. Ezek szerint státusától és erejétől függetlenül mindenki egyenlő bánásmódot érdemel. Ha viszont azzal igyekszünk távol tartani magunkat a hatalom fertőjétől, hogy mindenkit egyenlőnek tekintünk, akkor rövid úton szembesülünk azzal a problémával, hogy bizonyos dolgokban némelyek jobbak másoknál. Ha mindenkit egyenlő bánásmódban részesítünk, akkor megfeledkezünk a különbségekről, felemeljük azokat, akik kevésbé tehetségesek, és megfosztjuk lehetőségeiktől azokat, akik viszont kiválóak. Ebben az esetben is igaz, hogy azok, akik az ilyesmit szorgalmazzák, valójában egy eltérő hatalmi stratégiát működtetnek, és a maguk módján ugyanúgy arra törekszenek, hogy ők dönthessenek a jutalmak rendszeréről.

A játszma elkerülésének egy további kísérlete a tökéletes őszinteség és egyenesség, hiszen a hatalmat akarók egyik elsődleges technikája közismert módon a megtévesztésben és titkolózásban áll. Csakhogy a tökéletes őszinteség elkerülhetetlenül rengeteg embernek fog fájdalmat és sérelmeket okozni, akik közül bizonyára jó néhányan vissza akarják majd fizetni a kölcsönt. Senki sem fogja feltétlen tárgyilagossággal, saját személyes motivációjától teljességgel függetlenül fogadni az őszinte kijelentéseinket. És ebben igazuk is lesz, ugyanis a látványos őszinteség szintúgy nem egyéb, mint a hatalomgyakorlás egyik eszköze, amelynek célja, hogy meggyőzzünk másokat jellemünk kiválóságáról, makulátlan szándékainkról és végtelen önzetlenségünkről. Az őszinteség is manipuláció tehát, sőt akár a nyomásgyakorlás és a kényszerítés szofisztikált változatának is tekinthető.

Végül pedig azok, akik nem akarnak részt venni a hatalom játszmájában, egyfajta naivitást is sugározhatnak, hogy ezzel védekezzenek a hatalom akarásának esetleges vádjával szemben. Ebben az esetben is óvatosnak kell lennünk, a naivitás ugyanis könnyen a megtévesztés eszköze lehet (ld. 21. törvény, Mutasd magad butábbnak, mint amilyen valójában vagy!). Még a valódi, tehát a nem megjátszott naivitás sem mentes a hatalom bizonyos mértékű akarásától. A gyerekek például sok tekintetben kétségkívül naivak lehetnek, cserébe viszont sokszor elemi erővel igyekeznek ellenőrzést szerezni és gyakorolni a környezetük felett. Érthető, hiszen a gyerekek számára alig elviselhető gyötrelmekkel jár, hogy erőtlennek érzik magukat a felnőttek világában, így aztán minden lehetőséget kihasználnak arra, hogy elérjék céljaikat. Még azok is részt vesznek a hatalom játszmáiban, akik valóban ártatlanok, és sokszor bizony rendkívül hatékonynak is bizonyulnak bennük, hiszen őket nem akadályozza a reflexió kényszere. Ezúttal is érvényes a korábbi megállapítás, miszerint sokszor éppen azoktól kell a leginkább óvakodnunk, akik ártatlannak mutatják magukat.

A hatalom játszmájából állítólag kivonult játékosokat leginkább arról ismerhetjük fel, hogy milyen előszeretettel hencegnek erényeikkel, büszkélkednek ájtatosságukkal és kifinomult igazságérzetükkel. Mivel azonban mindannyian szomjazzuk a hatalmat, és majdnem minden cselekedetünk a hatalom megszerzésére irányul, így aztán ezekről az alakokról is rendre kiderül, hogy csupán port igyekeznek hinteni a szemünkbe, és csak azért teremtik meg maguk körül a morális felsőbbrendűség levegőjét, hogy eltereljék figyelmünket saját hatalmi ténykedésükről. Ha közelebbről megvizsgáljuk őket, rögtön kiderül, hogy gyakran éppen ők a legtehetségesebbek a közvetett manipulációban; még akkor is, ha azt olykor akaratlanul gyakorolják. Azonkívül erős ellenállás él bennük azzal szemben, hogy bármilyen módon közszemlére tegyék napi szinten gyakorolt taktikáikat.

Amennyiben a világ egyetlen hatalmas, intrikákkal átszőtt udvartartás, amelynek mi magunk is foglyai vagyunk, úgy dőreség volna abban reménykedni, hogy valaha is kiszabadulhatunk ebből a játszmából. Ha ezt követeljük vagy erre törekszünk, csak megfosztjuk magunkat a hatalom lehetőségétől, és nyomorúságra kárhoztatjuk a jövőnket. Ahelyett, hogy hiába tiltakoznánk az elkerülhetetlennel szemben, ahelyett, hogy pörölnénk, jajveszékelnénk és mardosna minket a bűntudat, sokkal jobban tesszük, ha inkább megpróbálunk kiválóságra törekedni a hatalom játszmájában. Ugyanis minél tehetségesebbé válunk benne, annál jobb barát, szerető, férj, feleség és általában, annál jobb ember lesz belőlünk. Ha a tökéletes udvaronc útját követjük (ld. 24. törvény), akkor megtanuljuk, hogyan lehetünk elégedettebbek magunkkal, és miként tehetjük elégedettebbé a környezetünkben élőket is. Függővé válnak tehetségünktől, és sóvárogni fognak a jelenlétünk után. Ha sikeresen magunkévá tesszük a könyv 48 törvényében összegzett elveket, akkor megkímélhetjük a többieket attól a fájdalomtól, ami a hatalommal való kontárkodásból származik – vagyis nem fogunk úgy játszani a tűzzel, hogy közben ne volnánk tisztában annak veszélyeivel. Amennyiben a hatalom játszmájából nincs kiút, úgy jobban tesszük, ha magunk is e játszma mestereivé válunk, ahelyett, hogy még a létét is tagadnánk.

A hatalom játszmájának elsajátítása sajátos látásmódot követel meg; nem kevesebbre van szükség tehát, mint hogy új nézőpontból tekintsünk a világra. Ehhez éveken át tartó gyakorlásra és rengeteg erőfeszítésre van szükség, ugyanis aligha jön természetesen. Ráadásul számos alapvető képességre is szert kell tennünk, amint azonban ezeket elsajátítottuk, a hatalom törvényeit is jóval könnyebben át tudjuk majd ültetni a gyakorlatba.

Ezen képességek közül a legfontosabb, egyúttal minden hatalom alapja, hogy képesek legyünk uralkodni az érzéseinken. Sokszor a mindenkori érzelmi reakcióink jelentik a legnagyobb akadályt a hatalomhoz vezető utunk során; az ebből fakadó hibákért jóval nagyobb árat kell fizetnünk, mint amilyen ideiglenes megelégedettséggel tölt el, amikor úgymond őszintén kifejezzük és megéljük az érzéseinket. Az érzelmek elködösítik a tudatot, márpedig ha képtelenek vagyunk világosan felmérni a helyzetünket, akkor nem remélhetjük, hogy azt uralni tudjuk, és megfelelő választ adunk rá.

Minden érzelmi reakció közül a düh a leginkább romboló, ugyanis ez homályosítja el legsúlyosabban az ítélőképességünket. A düh ráadásul sokszor láncreakciót kelt, ami után az adott helyzet még inkább kicsúszik az ellenőrzésünk alól, és ellenségeink csak még eltökéltebbé válnak. Ha megpróbálunk szembeszegülni az elpusztításunkra törő ellenséggel, sokkal jobban tesszük, ha összezavarjuk, és harag helyett például barátságos gesztusokkal fordulunk felé.

A szerelem és a gyöngédség is lehet pusztító, amennyiben vakká tesznek arra, hogy sokszor éppen azok cselekednek önös érdekből, akik esetében a legkevésbé gyanakodnánk erre. Nem fojthatjuk el a dühöt és a szerelmet, nem szabadulhatunk meg tőlük egykönnyen, és nem is volna érdemes erre törekednünk; abban viszont felettébb óvatosnak kell lennünk, hogy miként fejezzük ki ezeket az érzéseinket, és még fontosabb, sose hagyjuk, hogy azok bármilyen módon befolyásolják a terveinket és a stratégiánkat.

Az érzelmek uralásához szorosan kapcsolódik, hogy meg kell tanulnunk leválasztani magunkat a jelen pillanatról, egyúttal képessé kell válnunk arra, hogy objektíven tudjunk gondolkodni a múltról és a jövőről. Janushoz, a kétarcú római istenséghez, a kapuk és küszöbök őrzőjéhez hasonlóan nekünk is képesnek kell lennünk arra, hogy egyszerre két irányba fordítsuk a tekintetünket, hiszen így jobban készen állunk majd arra, hogy megbirkózzunk a veszedelemmel, bárhonnan törjön is ránk. Ilyen arcot kell farigcsálnunk magunknak is – az egyiknek folyamatosan a jövőre, a másiknak pedig a múltra kell függesztenie tekintetét.

Ami a jövőt illeti, mottónk a következő legyen: „Egyetlen nap se érjen felkészületlenül!” Semmi sem érhet meglepetésként, hiszen ha folyamatosan magunk elé képzeljük a problémákat, akkor kellőképpen fel is tudunk azokra készülni. Ahelyett, hogy tervünk boldog végcéljáról ábrándoznánk, jobban tesszük, ha minden lehetséges kimenetelre és kockázatra tekintettel vagyunk, ami csak a megvalósítása során előfordulhat. Minél messzebbre látunk, annál több lépéssel gondolkodhatunk előre, és annál nagyobb hatalomra tehetünk szert.

Janus másik arca szüntelenül a múlt felé fordul – csakhogy nem azért, hogy megemlékezzen régi sérelmeiről és a sebeit nyalogassa. Az ilyesmi csak eltérítene a hatalomtól. A játszma ugyanis nem csekély mértékben arról szól, hogy megtanuljuk elfelejteni a múlt azon eseményeit, amelyek nyomasztanak, foglyul ejtenek, és összezavarják az ítélőképességünket. A múltra irányuló pillantás valódi célja, hogy tanuljunk a régi korok tapasztalataiból, hiszen rengeteget meríthetünk azok példájából, akik előttünk jártak. (A jelen könyvben felvonultatott számtalan történelmi példa nagy segítséget nyújthat ebben.) Miután pedig megvizsgáltuk a múltat, forduljunk vissza a jelen felé, és tegyük megfontolás tárgyává saját és barátaink cselekedeteit is! Ez a legfontosabb iskola, amelyből tanulhatunk, hiszen ekkor személyes tapasztalatokkal van dolgunk.

Azzal kezdünk tehát, hogy alaposabban megvizsgáljuk a múltban elkövetett hibáinkat, különös tekintettel azokra, amelyek a legfájdalmasabb módon tartottak vissza saját törekvéseinkben. Amennyiben a hatalom 48 törvényének összefüggésében gondoljuk újra a történteket, fontos leckében lesz részünk, egyúttal megfogadhatjuk: „Sosem fogom újra elkövetni ezt a hibát; még egyszer nem lépek bele ebbe a csapdába.” Ha képessé válunk arra, hogy így értékeljük és megfigyeljük saját magunkat, akkor meg fogjuk tudni törni a múlt mintázatait, ez pedig hallatlanul értékes jellemvonás.

A hatalom megköveteli, hogy képesek legyünk játszani a külsőségekkel. Ennek érdekében meg kell tanulnunk, hogy miként viseljünk különböző álarcokat, és szert kell tennünk a megtévesztés eszköztárára. A színlelésben és a maszkabálban nem szabad valami rút vagy erkölcstelen dolgot látnunk. Bizonyos értelemben minden emberi interakció megköveteli a tettetést és a megtévesztést, sőt azt is mondhatjuk, hogy az embereket éppen a hazugságra való képességük különbözteti meg az állatoktól. A görög mítoszokban, az indiai Mahábháratában vagy éppen Gilgames közel-keleti eposzában az istenek előjoga, hogy álarcok mögé rejtőzzenek és megtévesszék az embert; egy kiváló férfiút, Odüsszeuszt például éppen amiatt övezett akkora tisztelet, mert leleményességében az égiekkel vetekedett, és az ő tehetségüket utánozva vált képessé a furfangra és a megtévesztés művészetére. A megtévesztés civilizációnk egyik legfontosabb találmánya, egyúttal az egyik leghatékonyabb fegyver
a hatalom játszmájában.

Nem lehetünk ugyanakkor sikeresek ebben a tudományban, hacsak nem válunk legalábbis valamelyest távolságtartóvá magunkkal szemben, vagyis ha nem tudunk egyszerre több emberként létezni, és mindig azt az álarcot viselni, amit az adott helyzet és az adott pillanat megkövetel tőlünk. Ha rugalmasan közelítünk a külsőségekhez, ideértve saját megjelenésünket és fellépésünket, akkor nagymértékben megszabadulhatunk attól a belső nehézkedéstől, amely az emberek többségét visszahúzza. Legyen az arcunk oly változékony és alakítható, akár egy színészé, dolgozzunk rajta, hogy elrejtsük szándékainkat mások elől, és tanuljuk meg csapdába csalni a többieket!
A megjelenésünk váltogatása és a megtévesztés művészete az élet legbecsesebb esztétikai örömei közé tartoznak, egyúttal kulcsfontosságúak a hatalom megszerzéséhez vezető úton.

Amennyiben a megtévesztés a leghatékonyabb fegyver az arzenálunkban, úgy a türelem a legfontosabb pajzsunk. A türelem megóv attól, hogy megismételjük a bolondok tévedéseit. Az érzelmeink feletti uralkodáshoz hasonlóan a türelem is olyan képesség, ami nem jön magától, vagyis gyakorlással kell elsajátítanunk. Ugyanakkor a hatalomban semmi sincs, ami természetes volna; a hatalom sokkal istenibb dolog, mint bármi a természeti világban. A türelem az istenek legfőbb erénye, elvégre az isteneknek semmiből sem adatott több, mint időből. Minden jó bekövetkezik egyszer – a fű újra kizöldül, ha elég időt adunk neki, és képesek vagyunk több lépéssel előre gondolkodni. A türelmetlenség viszont csak gyengének mutatja az embert, és az egyik legnagyobb veszély, ami a hatalmunkra leselkedhet.

A hatalom lényegileg mentes az erkölcstől, és az egyik legfontosabb képesség, amelyre szert kell tennünk, hogy ne jót és rosszat, hanem csak a puszta körülményeket lássuk magunk körül. A hatalom játszma – ezt nem lehet elégszer elismételni –, márpedig a játszmákban nem a szándékaik, hanem a cselekedeteik alapján ítéljük meg az ellenfeleinket. A stratégiájukat és az erejüket aszerint mérjük fel, hogy mit látunk és mit érzünk. Milyen gyakran előfordul, hogy valaki csak azért teszi világossá állítólagos szándékait, hogy ezzel összezavarja a másikat! Mégis mit számít, ha egy másik játékost – legyen barát vagy rivális – a jó szándék vezérli, és a mi érdekeinket tartja szem előtt, ha közben cselekedetei kizárólag romlást és zűrzavart hoznak maguk után? Az emberek természetesen mindenféle igazolást találnak a tetteikre, és mindig el tudják magyarázni, hogy kizárólag a legnemesebb szándékok vezérelték a cselekedeteiket. Meg kell tanulnunk kinevetni ezeket a magyarázkodásokat, és sosem szabad az erkölcs nézőpontjából tekintenünk mások motivációira, ha egyszer azok nem jelentenek egyebet, mint igazolást a hatalom megszerzéséért folytatott harchoz.

Mindez tehát egyetlen nagyszabású játszma. Ellenfelünk velünk szemben ül az asztalnál. Mindketten illedelmesen viselkedünk, tisztában vagyunk a szabályokkal, és semmit sem veszünk magunkra. Meghatározott stratégiát követünk, és a lehető legnagyobb nyugalommal követjük az ellenfél lépéseit. A végén nagyobb elismeréssel adózunk majd ellenfelünk udvariasságának, mint állítólagos nemes szándékainak. Tanítsuk meg rá a szemünket, hogy lépései következményeit, az azokból létrejövő új körülményeket és helyzetet lássuk, és ne hagyjuk, hogy bármi is eltérítsen ettől!

A hatalom megkaparintása és megőrzése nem kis részben azon múlik, hogy mit nem teszünk meg, és mibe nem hagyjuk belerángatni magunkat. Ehhez meg kell tanulnunk aszerint megítélni a dolgokat, hogy mekkora árat kell fizetnünk értük. Mint Nietzsche írta: „Egy dolog értéke sokszor nem abból mérhető le, hogy mit érhetünk el általa, hanem abból, hogy mennyit kell fizetnünk érte – hogy mibe kerül nekünk.” Lehetséges, hogy elérjük a célunkat – a nagyon is méltó és érdemes célunkat –, de vajon milyen áron? Igyekezzünk ezt a mércét az élet minden területén érvényesíteni, akkor is, ha együttműködünk másokkal, vagy éppen segítünk valakinek! Az élet rövid, a lehetőségek száma véges, és nekünk sincsenek kimeríthetetlen energiáink, hogy mindent elvégezzük, amit szeretnénk. Ebben az értelemben az idő legalább olyan fontos erőforrásunk, mint bármi más, amire tehát ugyanúgy tekintettel kell lennünk. Soha ne fecséreljük a drága időnket és a lelki nyugalmunkat mások ügyeire – ekkora árat ugyanis semmi nem ér.

A hatalom társadalmi játszma. Ahhoz, hogy beletanuljunk és a mestereivé váljunk, meg kell tanulnunk megfigyelni és megérteni
a körülöttünk lévőket. Ahogy a 17. századi gondolkodó és udvaronc Baltasar Gracián írta: „Sokan foglalatoskodnak az állatok és a növények tulajdonságainak tanulmányozásával; jóval fontosabb azonban az emberek tanulmányozása, elvégre köztük adatott élnünk és meghalnunk.” Ahhoz, hogy a játszma mestereivé váljunk, egyúttal a pszichológia szakértőjévé is kell képeznünk magunkat. Fel kell ismernünk mások motivációit azon a porhintésen keresztül, amivel körbeveszik cselekedeteiket. Mások rejtett szándékainak megértése a legértékesebb tudás, amire a hatalom játszmájában szert tehetünk. Ha rendelkezünk ezzel a tudással, a megtévesztés, a csábítás és a manipuláció területén egyaránt végtelen lehetőségek nyílnak meg előttünk.

Az emberek rendkívül összetettek, és egy egész életet eltölthetünk a vizsgálatukkal anélkül, hogy teljes mértékben megérthetnénk őket. Annál fontosabb, hogy most rögtön belevágjunk ebbe a tanulási folyamatba. Mindeközben egy elvet feltétlenül észben kell tartanunk: sose legyünk válogatósak abban a tekintetben, hogy kit tanulmányozunk, és kiben vagyunk hajlandók megbízni! Sose bízzunk meg feltétlenül senkiben, viszont figyeljünk oda mindenkire, és ugyanolyan árgus szemmel tanulmányozzuk barátaink és szeretteink lépéseit!

Végül pedig meg kell tanulnunk, hogy mindig a közvetett utat járva igyekezzünk közelebb férkőzni a hatalomhoz. Tartsuk titokban ármánykodásunkat! Akár egy biliárdgolyó, amely cikcakkos utat jár be, és többször is irányt vált, mielőtt eltalálná a célpontját, a saját lépéseinket is gondosan meg kell terveznünk, és ügyelnünk kell arra, hogy a legkevésbé se legyünk egyértelműek! Ha elsajátítjuk a közvetettség művészetét, remekül helyt tudunk majd állni a modern kor udvarában, az illem és a jólneveltség szobrai leszünk, miközben valójában a tökéletességig csiszoljuk a manipuláció módszereit.

Tekintsünk A hatalom 48 törvényére a közvetettség művészetének kézikönyveként! A kötetben tárgyalt törvények egytől egyig olyan férfiak és nők gondolatain és szövegein alapulnak, akik maguk is behatóan tanulmányozták a hatalom játszmáját, és jelentős sikereket értek el benne. A kérdéses szövegek több mint háromezer évet ölelnek fel, és olyan, egymástól távol eső civilizációkhoz köthetők, mint az ókori Kína vagy a reneszánsz Itália; ennek ellenére számos közös téma összefűzi őket, és együttesen utalnak a hatalom lényegére, amelynek legteljesebb kifejtése még várat magára. A jelen kötet az ő összegyűjtött tudásuk lepárlásából született: találunk köztük hírneves hadvezéreket (Szun-ce, Clausewitz), államfőket (Bismarck, Talleyrand), udvaroncokat (Castiglione, Gracián), csábítókat (Ninon de Lenclos, Casanova) és szélhámosokat („Sárga Kölyök” Weil) is.

A törvények egyszerűen összegezhető ígéretet hordoznak: bizonyos cselekedetek majdnem biztosan fokozzák az egyén hatalmát („a törvény alkalmazása”), míg mások majdnem biztosan csökkentik vagy akár teljesen el is lehetetlenítik azt („a törvény áthágása”).
A törvény alkalmazásának és áthágásának a példáit történeti esettanulmányokon keresztül fogjuk megvizsgálni, maguk a törvények azonban időtlenek és véglegesek.

A hatalom 48 törvényét sokféleképpen lehet forgatni. Ha az elejétől a végéig olvassuk a könyvet, sokat tanulhatunk általában véve a hatalomról. Habár számos törvény esetében első pillantásra talán nem világos, hogy milyen közvetlen köze lehet az életünkhöz, idővel rájöhetünk, hogy mindegyiknek meglehet a gyakorlati haszna, sőt felismerhetjük, hogy az itt tárgyalt törvények mindegyike belső összeköttetésben áll egymással. Ha átfogó képet nyerünk a témáról, akkor képessé válunk arra, hogy kielemezzük és értékeljük múltbeli cselekedeteinket, és határozottabban tudunk majd cselekedni a jelenben. A könyv alapos tanulmányozása alighanem a befejezése után is ad gondolkodnivalót, hiszen mindannyiunk múltjában vannak mozzanatok, amelyeket érdemes újra megfontolni.

A kötet ugyanakkor a célzottabb olvasásra is alkalmas, és bármelyik törvénynél felcsaphatjuk, amelyikről úgy érezzük, hogy egy konkrét, megoldásért kiáltó helyzetben a segítségünkre lehet. Lehetséges például, hogy munkahelyi gondjaink vannak, nehezen értünk szót a főnökünkkel, és nem értjük, hogy az erőfeszítéseink miért nem váltanak ki belőle hálát, és miért nem jutunk feljebb a szamárlétrán. A könyvben szereplő törvények közül több is kifejezetten az úr-szolga viszonnyal foglalkozik, és majdnem biztosra vehetjük, hogy ezek közül nem tudtunk megfelelni valamelyiknek. Ha rápillantunk a tartalomjegyzékre, és végignézzük a műben tárgyalt 48 törvényt, jó eséllyel azonosíthatjuk azt, amelyik az adott helyzetben a legrelevánsabb a számunkra.

Végül pedig a könyvet lehet kedvünkre, puszta szórakozásból lapozgatni, illetve tekinthetünk rá elődeink baklövéseit és jelentős tetteit felvonultató példatárként is. Aki azonban ilyen célból veszi kézbe a kötetet, annak elkél a figyelmeztetés: talán mégiscsak jobb, ha felhagy a kíváncsiskodással. A hatalom rendkívül csábító és a maga nemében végtelenül megtévesztő lehet. Valóságos labirintus, amelyben bolyongva elménk könnyen elvész az általa kínált végtelen problémákban. Úgy is mondhatjuk, hogy a könyv akkor lesz igazán szórakoztató, ha kellőképpen komolyan fordulunk felé. Ne vegyünk félvállról egy ilyen húsba vágóan fontos témát! A hatalom istenei megvetik a könnyelműeket, és csak azoknak biztosítják az elégedettséget és a beteljesülést, akik komolyan veszik a tanulást és a töprengést, míg azokat, akik csak a felszínt kapargatják, és pusztán kellemes időtöltésre vágynak, keményen megbüntetik.

„Mert úgy szokott történni, hogy az olyan embernek,
aki mindenkihez jó akar lenni, gonoszok okozzák a vesztét.
Ezért szükséges, hogy a fejedelem hatalmának megóvása érdekében megtanuljon rossznak lenni, és ezt a szükségnek megfelelően gyakorolja.”

Niccolo Machiavelli (1469–1527):

A fejedelem (ford. Lutter Éva)

1. TÖRVÉNY

SOSE AKARJ BÖLCSEBB

LENNI AZ URADNÁL!

ÍTÉLET

Mindig ügyelj arra, hogy a ranglétrán feletted állók kiválóbbnak érezhessék magukat nálad! Akkor se menj túl messzire tehetséged kinyilvánításában, ha szeretnél jó benyomást tenni rájuk, különben előfordulhat, hogy a szándékolttal ellentétes hatást keltesz, vagyis félelmet és bizonytalanságot ébresztesz bennük. Tégy úgy, hogy feljebbvalóid továbbra is bölcsebbnek érezhessék magukat, és te is magasabbra fogsz jutni.

A TÖRVÉNY ÁTHÁGÁSA

Nicolas Fouquet, XIV. Lajos uralkodásának első éveiben Franciaország pénzügyminisztere nagyvonalú ember hírében állt, aki igencsak kedvelte a fényűző fogadásokat, a csinos hölgyeket és a költészetet. Emellett szerette a pénzt is, és meglehetősen extravagáns életet élt. Fouquet okos ember volt, aki királya feltétlen bizalmát élvezte, úgyhogy Jules Mazarin főminiszter 1661-ben bekövetkezett halála után ő volt a poszt várományosa.
A király azonban a kinevezése helyett egy váratlan lépéssel inkább megszüntette a főminiszteri pozíciót. Fouquet részben emiatt, részben más jelek okán gyanítani kezdte, hogy kiesett uralkodója kegyeiből. Úgy döntött, itt az ideje ismét a király bizalmába férkőzni, amire a világtörténelem addig látott legpompásabb vigassága tűnt a legalkalmasabb eszköznek. A fogadásra elvileg Fouquet kastélya, Vaux-le-Vicomte befejezése szolgáltatott apropót, az igazi célja azonban az volt, hogy leróhassa tiszteletét a díszvendég XIV. Lajos király előtt.

A fogadáson Európa legillusztrisabb nemesei és a kor legkiválóbb koponyái közül is jó néhányan részt vettek: ott találjuk La Fontaine-t, La Rochefoucauld-t és Madame de Sévigné-t. Moliere még egy külön darabot is írt az alkalomra, amelynek előadásában az est végén maga is megjelent. A vigadalom hétfogásos vacsorával kezdődött, amely során a vendégek Keletről hozott, Franciaországban korábban soha meg nem ízlelt étkekkel, továbbá kifejezetten az alkalomra kiötölt fogásokkal kényeztethették magukat. A vacsorát lágyan duruzsoló kamarazene kísérte, amelyet Fouquet szintúgy kifejezetten az alkalomra – és a király tiszteletére – íratott.

A vacsorát követően a vendégek sétára indultak a kastély kertjeiben. Vaux-le-Vicomte parkjai és szökőkútjai később a versailles-i kastély tervezői számára is fontos ihletforrást jelentettek. Fouquet személyesen szegődött az ifjú király mellé, miközben a társaság végigvonult a geometrikusan elrendezett bokrok és virágágyások között. Amikor megérkeztek a kertet átszelő csatornához, megtekintették a tűzijátékot, majd következett Moliere drámája. A mulatozás késő éjszakáig folyt, és a jelenlévők mind egyetértettek abban, hogy ez volt a legcsodálatosabb társasági esemény, amelyen valaha részt venniük adatott.

Másnap a király főmuskétása, D’Artagnan letartóztatta Fouquet-t, akinek három hónappal később bíróság elé kellett állnia. A vád: a miniszter lopott az ország kincstárából. (Valójában a tolvajlás tetemes részét a király megbízásából és engedélyével végezte.) Fouquet-t bűnösnek találták, és a Pireneusokba száműzték Franciaország legeldugottabb börtönébe, ahol élete utolsó húsz évét magánzárkában töltötte.

Értelmezés

XIV. Lajos, a Napkirály, büszke, gőgös férfi volt, aki minden körülmények között a figyelem középpontjában kívánt lenni; nem viselte el, hogy fényűzésben bárki túlszárnyalja, és bizonyosan nem akarta, hogy éppen a pénzügyminisztere nőjön fölé. Utódjának Jean-Baptiste Colbert-t, egy zsugoriságáról ismert figurát tett meg, akiről nem mellesleg mindenki tudta, hogy Párizs legunalmasabb fogadásaiért felelős. Colbert gondoskodott róla, hogy a kincstárból elemelt legcsekélyebb összeg is egyenesen Lajos zsebébe vándoroljon. Az így szerzett vagyonnal Lajos olyan palotát építtetett, amely még Fouquet-ét is túlszárnyalta: ez lett a dicsőséges versailles-i château. A munkában ugyanazok az építészek, tervezők és kertészek vettek részt, akiket az egykori pénzügyminiszter is alkalmazott. Miután Versailles megnyitotta kapuit, Lajos még annál is lenyűgözőbb fogadásokon szórakoztatta vendégeit, mint amiért Fouquet a szabadságával volt kénytelen fizetni.

Vizsgáljuk meg közelebbről a történteket! A fogadás estéjén Fouquet egyre-másra mutatta be a különböző látványosságokat a királynak, amelyek mindegyike túlszárnyalta az előzőt. Fouquet abból indult ki, hogy akciójával tanúbizonyságot tehet a király iránti hűségéről és elkötelezettségéről. Nem csupán úgy vélte, hogy a fogadásnak köszönhetően visszaférkőzhet uralkodója kegyeibe, de biztosra vette, hogy egyszer s mindenkorra bizonyságot tesz kiváló ízléséről, kiterjedt kapcsolatairól és népszerűségéről, amelyek mind nyilvánvalóvá teszik Lajos számára, hogy milyen nagyszerű főminiszter válhatna belőle. A terv azonban balul sült el, ugyanis minden egyes mosollyal, amelyet a vendégek Fouquet felé villantottak, Lajos úgy érezhette, hogy saját barátait és alattvalóit bizony jobban elvarázsolja
a pénzügyminiszter, mint ő maga, és Fouquet végső soron nem tesz mást, mint kérkedik vagyonával és hatalmával. Így aztán ahelyett, hogy Fouquet levette volna a lábáról XIV. Lajost, az aprólékosan megtervezett fogadással csupán annyit ért el, hogy alaposan belegázolt a király hiúságába. Lajos ezt persze senki előtt sem ismerte volna be, helyette keresett egy megfelelő ürügyet, amelyre hivatkozva megszabadulhat udvartartása azon, felettébb kellemetlenné váló figurájától, aki ennyire elbizonytalanította saját pozíciójában.

Így vagy úgy, de ez a sorsa mindenkinek, aki kételyeket ébreszt urában, rést üt hiúságának pajzsán, és elbizonytalanítja saját kiválóságában.

„Az est kezdetekor Fouquet a világ tetején érezhette magát.
Mire azonban a mulatság véget ért, annak mélyére zuhant.”

Voltaire (1694–1778)

A TÖRVÉNY ALKALMAZÁSA

Az 1600-as évek elején az itáliai csillagász és matematikus Galileo Galilei kényes helyzetben találta magát. Kutatásainak finanszírozása miatt nagyban függött a helyi hatalmasságoktól, úgyhogy a többi reneszánsz tudóshoz hasonlóan időről időre ő is ajándékokkal – saját találmányaival és felfedezéseivel – kedveskedett mecénásainak. Gonzaga hercegének például egy általa kifejlesztett katonai iránytűt adományozott, míg az eszköz leírását tartalmazó könyv dedikált példányát a Medicik kapták meg tőle. Mindkét fél hálás volt a figyelmességért, és rajtuk keresztül Galileo még több tanítványt maga köré tudott gyűjteni. Csakhogy bármilyen nagyszerű is volt legújabb felfedezése, támogatói általában tárgyi ajándékokkal, és nem pedig pénzzel jutalmazták meg teljesítményéért. Emiatt aztán hétköznapjai állandó bizonytalanságban teltek, és sosem érezhette magát teljesen függetlennek. Egy szép napon arra jutott, mégiscsak léteznie kell olyan megoldásnak, amivel megkönnyítheti az életét.

Galileo 1610-től kezdődően stratégiát váltott. Ekkor fedezte fel a Jupiter holdjait, és ahelyett, hogy felfedezését arányosan osztotta volna fel pártfogói között – vagyis egyiküknek adta volna a felfedezéshez használt távcsövet, a másiknak az eredményeiről beszámoló könyvecskét és így tovább –, mint azt a múltban tette, úgy döntött, hogy ettől kezdve kizárólag a Medicikre fog koncentrálni. Az elhatározása nem volt véletlen: nem sokkal azután, hogy I. Cosimo 1540-ben megalapította a Medici-dinasztiát, történetesen Jupitert, az istenek közül a legnagyobbat tette meg szimbólumának, vagyis az erő és a hatalom jelképének, amely jóval túlmutatott a politikán és a bankügyleteken, és az ókori Rómához és annak hitvilágához kapcsolta a családot.

Galileo tehát a Jupiter holdjainak felfedezését kozmikus jelentőségű eseménynek állította be, amelynek igazi értelme a Medici család nagyságának igazolásában állt. Nem sokkal a felfedezés után kijelentette, hogy „e ragyogó csillagok” (vagyis a Jupiter holdjai) éppen II. Cosimo hatalomra jutásával egy időben „ajánlották fel magukat az égen kíváncsi távcsövemnek”. Azt is hozzátette, hogy a holdak száma – négyről van szó – nem véletlenül utal a Medicikre (II. Cosimónak ugyanis három fivére volt), és ezek a holdak éppúgy keringenek a bolygójuk, miként ez a négy fiúgyermek körözött egykor atyjuk, I. Cosimo, a dinasztia megalapítója körül. Ez az együttállás, amely tehát aligha lehetett véletlen, páratlan világossággal mutatta meg, hogy a Medici család felemelkedését maga az ég is visszatükrözte. Miután a Mediciknek ajánlotta felfedezését, Galileo még egy emblémát is készíttetett a felhőn csücsülő Jupiterről és a körülötte keringő négy csillagról, majd átadta azt II. Cosimónak, mintegy igazolandó a csillagokhoz való tartozását.

1610-ben II. Cosimo hivatalosan is kinevezte Galileót udvari filozófusának és matematikusának, és a tárgyi juttatásokon túl immár rendes apanázst is kapott tőle. Egy tudós nem is álmodhatott volna ennél nagyobb elismerésről. Véget értek tehát a napok, amikor Galileónak alamizsnáért kellett könyörögnie pártfogóinál.

Értelmezés

Galileo az új stratégiáját alkalmazva egyetlen húzással nagyobb haszonra tett szert, mint amit évek könyörgésével valaha is elért. Nem nehéz azonosítani a történtek okát: minden úr szeretne zseniálisabbnak látszani riválisainál.

Az urak, mesterek és hatalmasságok nem törődnek a tudománnyal, az empirikus igazsággal vagy a legújabb találmányokkal; kizárólag saját nevük és dicsőségük foglalkoztatja őket. Márpedig azzal, hogy nevüket kozmikus erőkhöz kapcsolta, Galileo összehasonlíthatatlanul nagyobb dicsőséggel ruházta fel a Mediciket, mint amit attól remélhettek, hogy ismét hozzájárultak egy tudományos felfedezéshez vagy valamilyen új szerkentyű létrejöttéhez.

A tudósok sem úszhatják meg, hogy részt vegyenek az udvar életében, és ki legyenek téve pártfogóik hóbortjainak és szeszélyeinek. Nekik is szolgálniuk kell uraikat, akik kezében a pénz összpontosul. Jelentős szellemi energiáik viszont alapjaiban veszélyeztethetik uraik magabiztosságát, és hamar megrendítheti önértékelésüket, ha úgy érzik, hogy csak a pártfogót látják bennük – a pénzosztás mégiscsak rút és nemtelen feladat. Az ilyen mecénások szeretnék azt érezni, hogy magasztosabb szerepet szánt nekik a sors annál, mint hogy pusztán anyagi támogatást nyújtsanak tudósaiknak, vagyis szeretnének maguk is kreatívnak és hatalmasnak tűnni, és természetesen fontosabbnak akarják érezni magukat mindazon eredményeknél, amelyeket a nevükben hoztak létre. Úgyhogy ahelyett, hogy bizonytalanságot ébresztenénk bennük, inkább hírnevük öregbítésén kell szorgoskodnunk. Galileo a felfedezésével nem vonta kétségbe a Medicik szellemi fensőbbségét, és gondja volt arra, hogy pártfogóinak ne is kelljen kisebbrendűnek érezniük magukat mellette; azzal, hogy a csillagokhoz kapcsolta a nevüket, sikeresen elérte, hogy ők ragyogjanak a legnagyobb fénnyel Itália udvaraiban. Galileo tehát nem törekedett arra, hogy túlragyogja urát, ellenben tett róla, hogy ura túlragyoghassa riválisait.

KULCS A HATALOMHOZ

Mindenkinek megvannak a maga gyengeségei. Ha a nyilvánosság elé lépünk, ha bizonyságot teszünk tehetségünkről, akkor természetes, hogy ezzel mindenféle ellenérzést, irigységet és a bizonytalanság más formáit fogjuk kiváltani a többiekből. Ebben nincs is semmi meglepő, ugyanakkor mégsem tölthetjük az egész életünket azzal, hogy mások kicsinyessége miatt aggodalmaskodunk. Azokkal viszont, akik felettünk állnak a hatalmi rangsorban, másként kell bánnunk: a hatalom játszmájában az egyik legrosszabb, amit tehetünk, ha túlszárnyaljuk urainkat.

Ne áltassuk magunkat azzal, hogy XIV. Lajos vagy a Medici-dinasztia óta sokat változott volna a világ! A társadalmi elit tagjai manapság is királyokhoz és királynőkhöz hasonlatosak: szeretnék magukat biztonságban érezni pozíciójukban, egyúttal szeretnék azt hinni, hogy okosabbak, szellemesebbek és vonzóbbak a többieknél. Gyakori, ugyanakkor halálos tévedés azt hinni, hogy tehetségünk bizonyításával és villogtatásával elnyerhetjük uraink tetszését. Elképzelhető, hogy megtapsolják bemutatónkat, de az első adandó alkalommal lecserélnek valakire, aki kevésbé zseniális, kevésbé vonzó és kevésbé fenyegető hozzánk képest, éppúgy, ahogy XIV. Lajos is lecserélte a briliáns Fouquet-t a középszerű Colbert-re. És, ahogyan Lajos, éppúgy a mi mestereink sem fogják beismerni az igazságot, helyette bármilyen ürüggyel beérik majd, hogy megszabadulhassanak tőlünk.

Ebben a törvényben két szabály fejeződik ki, amelyeket feltétlenül fel kell ismernünk. Először is, az ember már pusztán azáltal is akaratlanul túlszárnyalhatja mesterét, hogy egyszerűen önmagát adja. Vannak urak és mesterek, akik bizonytalanabbak másoknál, sőt akiknek belső bizonytalansága egyenesen szörnyeteggé teszi őket; ilyen esetben előfordulhat, hogy már természetadta vonzerőnkkel és kecsességünkkel is túlragyogjuk őket.

A reneszánsz kori Itáliában talán senki előtt sem állt dicsőbb jövő Astorre Manfredinél, Faenza hercegénél. Itália ifjú hercegei közül vitán felül ő volt a legvonzóbb és a leginkább jóképű, azonkívül nagylelkűségével és nyitott szellemével is lenyűgözte alattvalóit.

1500-ban Cesare Borgia ostrom alá vette Faenzát. Amikor a város megadta magát, a helyi polgárok a legrosszabbra számítottak a kegyetlen Borgiától, aki azonban úgy döntött, hogy könyörületet gyakorol: beérte annyival, hogy elfoglalja az erődítményt, de egyetlen lakost sem végeztetett ki, az akkor tizennyolc esztendős Manfredinek pedig megengedte, hogy a legteljesebb szabadságot élvezve az udvarában maradjon.

Néhány héttel később azonban katonák ragadták el Manfredit, és egy római börtönbe szállították. Egy évvel később a Teveréből halászták ki a holttestét; jókora követ kötöztek a nyakára. Borgia a rémtettét a Manfredi állítólagos árulásáról és összeesküvéséről szóló koholmánnyal próbálta igazolni, a valódi ok azonban nyilvánvalóan hírhedt hiúságában és bizonytalanságában keresendő. A fiatalember ugyanis a legkisebb erőlködés nélkül is túlragyogta őt. Tekintve, hogy Manfredi ilyen természetadta tehetséggel rendelkezett, már a puszta jelenlétével fenyegette Borgia önbecsülését, aki joggal vélhette úgy, hogy egy ilyen férfiú jelenlétében kevésbé tűnik vonzónak és karizmatikusnak. A tanulság magától értetődő: ha önkéntelenül is vonzóak és nagyszerűek vagyunk, akkor meg kell tanulnunk elkerülni a hiúság szörnyetegeit. Vagy így kell tennünk tehát, vagy pedig meg kell találnunk a módját, hogy a Cesare Borgiához hasonló alakok társaságában visszafogjuk magunkat, és kellőképpen szürkének tűnjünk.

Másodszor, sose gondoljuk, hogy csak azért, mert urunk vagy mesterünk kedvel bennünket, bármit megtehetünk, amihez csak kedvünk szottyan. Egész könyveket lehetne megtölteni azokkal a kedvencekkel, akik azért estek ki uruk kegyeiből, mert rendíthetetlennek vélték pozíciójukat, és óvatlanul megpróbáltak még magasabbra törni. Japánban a 16. század végén Hidejosi császár legkedveltebb alattvalója egy bizonyos Szen no Rikjú volt. A teaszertartás egyik legjelentősebb figurájaként – a japán nemesség megszállott buzgalommal tette magáévá ezt a szokást – Hidejosi legbizalmasabb tanácsadói közé tartozott, saját lakosztállyal rendelkezett a palotában, és az egész országban páratlan tiszteletnek örvendett. Ennek ellenére1591-ben Hidejosi letartóztatta és halálra ítélte; Rikjú az ítélet végrehajtása előtt önkezével vetett véget az életének. A forgandó szerencse okára csak később derült fény. Rikjú, aki egyébként paraszti sorból származott, és jóval azt követően emelkedett a császári udvarig, készíttetett magáról egy fából faragott szobrocskát, amelyen szandálban (ez a nemesség szimbóluma) és büszke testtartással látható. A szobrot aztán a palota legfontosabb szentélyében helyezte el, ahol az arrafelé gyakran megforduló császári család tagjai nap mint nap láthatták. Hidejosi úgy érezte, hogy Rikjú megfeledkezett saját határairól. Miután a fejébe vette, hogy ugyanolyan előjogokkal rendelkezik, mint a legmagasabb pozícióban lévő nemesek, megfeledkezett róla, hogy továbbra is teljes mértékben a császár kegyétől függ, és tévesen úgy vélte, hogy kizárólag magának köszönhette előmenetelét. Márpedig ez megbocsáthatatlan véteknek számított, amiért az életével fizetett. Véssük tehát az eszünkbe: sose tekintsük garantáltnak a pozíciónkat, és bármilyen szívességben vagy jótéteményben is részesülünk másoktól, ne hagyjuk, hogy a fejünkbe szálljon az elismerés!

Ha tisztáztuk magunkban, hogy sosem szabad túlragyognunk urunkat és mesterünket, képessé válhatunk arra, hogy mindezt az előnyére fordítsuk. Először is kellő mértékben hízelegnünk kell feljebbvalónknak. Hozzá kell tenni, a leplezetlen hízelgés hatásos lehet ugyan, ám megvannak a maga korlátai; túlságosan direkt és átlátszó, azonkívül a többi udvaronc előtt is rosszul veszi ki magát. A visszafogottabb, kevésbé látványos hízelgéssel már jóval közelebb kerülhetünk céljaink eléréséhez. Ha például intelligensebbek vagyunk mesterünknél, tegyünk róla, hogy az ellenkezőjének mutassuk magunkat: legyen rá gondunk, hogy ő érezhesse intelligensebbnek magát nálunk! Viselkedjünk naivan! Kérjük ki a tanácsát! Támaszkodjunk a szakértelmére! Kövessünk el ártatlan hibákat, amelyekből nem származik kárunk, viszont okot szolgáltatnak arra, hogy a segítségét kérjük. A mesterek imádják az ilyen felkéréseket. Még az is előfordulhat, hogy ha urunknak nincs lehetősége elénk szórni bölcsessége gyöngyszemeit, akkor idővel pusztán emiatt rosszindulattal fordul felénk.

Ha leleményesebbek vagyunk urunknál, akkor gondoskodjunk róla, hogy ötleteinket neki tulajdonítsák; mindezt természetesen a lehető legnagyobb nyilvánosság előtt. Tegyük világossá, hogy saját tanácsunk nem több, mint az ő tanácsának visszhangja!

Ha tisztában vagyunk vele, hogy túlszárnyaljuk urunkat szellemi képességeinkkel, akkor nagyon is helyénvaló, ha inkább az udvari bolond szerepét játsszuk, ugyanakkor ügyelnünk kell arra, hogy a velünk való összehasonlításban ne tűnjék fagyosnak és zsémbesnek. Amennyiben szükséges, hangszereljük lejjebb kedélyünket és tréfáinkat, és találjuk meg a módját, hogy mindig ő tűnjék a szórakozás és a derű forrásának. Ha természetünkből adódóan jobban mozgunk a társaságban és nagylelkűbbek vagyunk urunknál, vigyázzunk, hogy ne váljunk azzá a felhővé, amely eltakarja ragyogását a többiek elől. Mindenképpen úgy kell éreznie, hogy ő a nap, amely körül a többi égitest kering, és egyedül ő a hatalom és a zsenialitás forrása, és ő képezi minden figyelem középpontját. Ha abba a helyzetbe kerülünk, hogy őt magát kell szórakoztatnunk, tegyük ezt úgy, hogy képességeink legjava helyett mindig csupán annyit mutatunk meg, amennyi rokonszenve felébresztéséhez elegendő. Bármilyen kísérlet, amelynek során kifinomultságunkról és nagyvonalúságunkról igyekszünk meggyőzni, könnyen végzetes lehet: Fouquet példájából megtanulhatjuk, hogy milyen árat kell fizetnünk az ilyen hibákért.

Mindezen példákból kiviláglik, hogy erősségeink elrejtése korántsem a gyengeség jele, hiszen végső soron ezzel kerülhetünk közelebb a hatalom megszerzéséhez. Ha hagyjuk, hogy mások túlragyogjanak bennünket, akkor továbbra is mi irányíthatunk, míg fordított esetben könnyen uraink saját bizonytalanságának áldozataivá válhatunk. Mindez nagyon is hasznunkra válik majd, ha egy szép napon úgy döntünk, hogy ki akarunk emelkedni alárendeltségünkből. Ha Galileo példáját követve elérjük, hogy mesterünk még a korábbinál is nagyobb fénnyel tündököljön a többiek előtt, akkor rögtön összecsapja a kezét, és azt mondja majd: „Téged az Isten küldött!” Előléptetésünk ezzel garantáltnak tekinthető.

A csillagok az égen. Egyszerre csupán egy csillag létezhet. Sose homályosítsuk el fényét, vagy keljünk versenyre ragyogásával; inkább sápadjunk bele az égbe, és találjuk meg a módját, hogy tovább fokozzuk urunk fényét!

Szaktekintély: „Ne akarjuk túlragyogni mesterünket. Minden felsőbbrendűség gyűlöletes, az alattvaló felsőbbsége hercegével szemben azonban nem csupán gyűlöletes, de egyenesen végzetessé is válhat. Maguk a csillagok is ezt a leckét tanítják nekünk: meglehet, kapcsolatban állnak a nappal, és éppoly nagyszerűek, de sosem mutatkoznak annak közvetlen társaságában.” (Baltasar Gracián, 1601–1658)

MEGFORDÍTÁS

Nem aggódhatunk folyamatosan amiatt, hogy mindenkit magunkra haragítunk, akit csak utunkba sodor a sors; helyette inkább célzottan kell kegyetlennek lennünk. Ha feljebbvalónk csillaga már megkezdte ereszkedését, akkor többé nem kell tartanunk attól, hogy túlragyogjuk. Ne tanúsítsunk könyörületet, hiszen mesterünk sem tett bizonyságot efféle jellemhibákról, amikor kizárólag saját érdekeit szem előtt tartva a csúcsig kapaszkodott. Mérjük fel erejét, és amennyiben gyengének találtatik, diszkréten siettessük bukását: járjunk túl az eszén, és a kulcsfontosságú pillanatokban legyünk vonzóbbak és agyafúrtabbak nála! Ha pedig nagyon gyenge, és végórája küszöbön áll, hagyjuk, hogy a természet tegye a dolgát! Ne kockáztassuk, hogy túlragyogjuk meggyengült feljebbvalónkat, ezzel ugyanis csak szívtelennek és gyűlölködőnek mutatjuk magunkat. Ha viszont urunk biztosan áll pozíciójában, noha tudjuk, hogy mi magunk tehetségesebbek és érdemesebbek vagyunk nála, legyünk türelemmel, és várjuk meg, amíg eljön a mi időnk! Amióta világ a világ, a hatalom idővel mindig megfakul és veszít erejéből. Egy szép napon urunk is hanyatlásnak indul majd, és ha felkészülten várjuk ezt a pillanatot, túlélhetjük és türelmünk gyümölcseként túl is ragyoghatjuk őt.

2. TÖRVÉNY

SOSE BÍZZ TÚLSÁGOSAN A

BARÁTAIDBAN, ÉS TANULD MEG

HASZNÁLNI AZ ELLENSÉGEIDET!

ÍTÉLET

Óvakodj a barátaidtól – hamarabb elárulhatnak, mint gondolnád, hiszen ők válhatnak legkönnyebben az irigyeiddé. Az is előfordulhat, hogy gyámkodni akarnak feletted. Ha viszont egy régi ellenséged teszed szövetségeseddé, kiderülhet, hogy hűségesebb lesz bármelyik barátnál, hiszen neki több bizonyítanivalója lesz előtted. Mindig jobban kell tartanunk a barátoktól, mint az ellenségektől! Ha nincsenek ellenségeid, találd meg a módját, hogy szerezz néhányat!

A TÖRVÉNY ÁTHÁGÁSA

Az i. sz. 9. század derekán egy III. Mikhaél nevezetű fiatalember lépett a bizánci trónra. Anyját, Theodóra császárnét apácazárdába dugták, szeretőjét, Theoktisztoszt pedig meggyilkolták. A Theodórától való megszabadulást és a Mikhaél trónra kerülését célzó összeesküvés mögött bácsikája, Bardasz, egy intelligens és becsvágyó férfiú állt. Mikhaél ifjú és tapasztalatlan uralkodó volt, akit intrikusok, gyilkosok és haszonlesők tömkelege vett körbe. Ezekben a vészterhes órákban olyasvalakire volt szüksége, akiben megbízhat, úgyhogy hamar meg is találta magának legjobb barátját, Baszileioszt. A jó barátnak szintúgy semmiféle tapasztalata nem volt az államigazgatás és a politika terén – történetesen a császári istállót vezette –, viszont rendszeresen kinyilvánította az uralkodó iránti szeretetét és háláját.

Ők ketten még évekkel korábban ismerkedtek meg egymással, amikor Mikhaél látogatást tett az istállóban, és az egyik megvadult ló elszabadult. Baszileiosz, a makedón paraszti hátterű lovászfiú az incidens során megmentette Mikhaél életét, erejével és bátorságával pedig oly nagy hatást gyakorolt rá, hogy utóbbi rögvest kiemelte a lóidomároknak kijáró ismeretlenségből, és megtette a császári istálló vezetőjévé. A legkülönfélébb ajándékokkal halmozta el barátját, azonkívül számos szívességgel kedveskedett neki, és hamarosan már elválaszthatatlanok voltak egymástól. Baszileiosz Bizánc legkiválóbb iskoláiban pallérozódhatott, így aztán a műveletlen parasztból idővel kulturált és kifinomult ízlésű udvaronc vált.

Miután tehát Mikhaél hatalomra jutott, szüksége volt valakire, akiben feltétel nélkül megbízhat. Ki más lett volna alkalmasabb a kamarás és a főtanácsadó szerepére, mint éppen az a fiatalember, aki mindent neki köszönhetett? Baszileioszt erre a munkára is ugyanúgy fel lehetett készíteni, mint általában az udvari életre, Mikhaél pedig a fivéreként szerette őt. Fittyet hányva azok tanácsára, akik a posztra
a szerintük sokkal inkább alkalmas Bardaszt javasolták, Mikhaél végül a barátját léptette elő.

Baszileiosz jól haladt a tanulmányaival, és hamarosan a legkülönfélébb államügyekben sietett az uralkodó segítségére. Olybá tűnhetett, hogy az egyetlen problémát egyedül a pénz jelenti – Baszileiosznak ugyanis valamiért sosem volt belőle elég. A bizánci udvar fényűzése benne is felébresztette a sóvárgást a hatalom után. Mikhaél megkétszerezte, majd megháromszorozta a fizetését, nemesi ranggal ruházta fel, majd összeházasította saját szeretői egyikével, Eudoxia Ingerinával. Úgy vélte, egy ilyen nagyszerű bizalmasért és hű barátért semmilyen ár nem lehet elég nagy.. Csakhogy idővel további nehézségek is adódtak. Bardasz időközben a hadsereg vezetőjévé lépett elő, Baszileiosz pedig meggyőzte róla Mikhaélt, hogy Bardasz menthetetlenül nagyravágyó. Azt az illúziót dédelgetve, miszerint képes befolyásolni az unokaöccsét, Bardasz összeesküvést szőtt, hogy először trónra juttassa, majd amint lehetősége nyílik rá, eltávolítsa onnan, és magának követelje a koronát. Baszileiosz addig csepegtette a mérget Mikhaél fülébe, amíg a császár elhitte a szavait, és megölette a bácsikáját. Egy nagyszabású lóverseny alkalmával Baszileiosz
a nézők közé vegyülve Bardasz közelébe húzódott, és nemes egyszerűséggel hátba szúrta riválisát. Nem sokkal később Baszileiosz kijelentette, ha már így alakult, szeretné elfoglalni Bardasz megüresedett pozícióját a hadsereg élén, amivel ellenőrzése alatt tarthatná a birodalmat, és csírájában tudná elfojtani az esetleges felkeléseket. Kérését ezúttal is teljesítették.

Miközben Baszileiosz hatalma és vagyona egyre csak gyarapodott, pár évvel később Mikhaél, aki addigra saját nagyzolásának köszönhetően anyagi gondokkal küszködött, megkérte arra, ugyan volna szíves visszafizetni neki egy keveset abból, amit az évek során kölcsönbe kapott tőle. Mikhaél megdöbbenésére Baszileiosz visszautasította a kérést, ráadásul olyan arcátlan modorban, hogy az uralkodónak egyszer csak szembe kellett nézni a keserű valósággal: az egykori lovászfiúnak jelentősebb vagyona volt nála, azonkívül több szövetségessel rendelkezett a hadseregben és a szenátusban, és végső soron nagyobb hatalmat mondhatott a magáénak, mint a császár. Néhány héttel később egy átmulatott éjszakát követően Mikhaél arra ébredt, hogy katonák veszik körbe az ágyát. Baszileiosz néma csendben nézte végig, ahogy az emberei a parancsára agyonszúrják az uralkodót. Miután császárrá neveztette ki magát, lóháton végigjárta Bizánc utcáit magasba emelve lándzsáját – amelynek hegyén egykori jótevője és legjobb barátja feje virított.

Értelmezés

III. Mikhaél az egész jövőjét arra a hálára alapozta, amit vélekedése szerint Baszileiosznak kellett éreznie vele szemben. Magától értetődőnek tűnt, hogy Baszileiosz nagyszerűen fogja szolgálni, hiszen neki köszönhette a vagyonát, a neveltetését és a pozícióját. Amikor Baszileiosz már a hatalom közelébe került, szintúgy indokoltnak tűnt mindent megadni neki, amit csak kér, hiszen a császár ezzel is megerősítette a kettejük közti köteléket. Mikhaél csak azon a végzetes napon döbbent rá katasztrofális tévedésére, amikor megpillantotta kedvence arcán azt a szemtelen mosolyt.

Megértette, hogy egy szörnyeteget segített világra. Hagyta, hogy az az ember közelről is megnézze magának a hatalmat – egy olyan ember, aki mindig többet akart, noha mindent megkapott, amit csak kért, aki feljogosítva érezte magát mindazokra a jótéteményekre, amelyek megestek vele, és egész egyszerűen azt tette, amit a helyében a legtöbben tettek volna: megfeledkezett róla, hogy mennyi mindenért lehetne hálás a másiknak, és úgy képzelte, hogy mindent önerejéből és szorgalmából, kizárólag saját érdemeinek köszönhetően sikerült elérnie.

Abban a pillanatban, hogy Mikhaél felismerte tévedését, talán még megmenthette volna az életét, ám a barátság és a szeretet vakká teszi az embereket a valóságra, és elfeledteti velük saját érdekeiket. Senki sem akarja elhinni, hogy egy barát efféle árulásra volna képes. Mikhaél az utolsó pillanatig kitartott ebben a hitetlenségben – egészen addig, amíg lándzsahegyre tűzött fejjel végezte.

„Uram, óvj meg a barátaimtól; ellenségeimmel magam is elbánok.”

Voltaire (1694–1778)

A TÖRVÉNY ALKALMAZÁSA

A Han-dinasztia bukása (i. sz. 222) után több évszázaddal a kínai történelemben hosszú időn keresztül véres puccsok követték egymást. Katonai vezetők összeesküdtek a gyönge császár megdöntésére, hogy egy erőskezű tábornokot ültessenek helyette a sárkány trónra. A tábornok új dinasztiát alapított, és császárrá koronáztatta magát. Ezután, hogy biztosítsa saját túlélését, kivégeztette egykori társait, vagyis a katonai vezetés többi meghatározó alakját. Pár évvel később azonban a forgatókönyv megismétlődött: új tábornokok jelentek meg, akik, miután elérkezettnek látták az időt, végeztek a császárral vagy az örököseivel. A császárt tehát szüntelenül ellenségek vették körbe; Kína uralkodójának lenni egyet jelentett a magánnyal és az elszigeteltséggel. Nem túlzás azt mondani, hogy ez volt a birodalom legcsekélyebb hatalommal járó, legveszélyesebb és legbizonytalanabb pozíciója.

I. sz. 959-ben Csao Kuang-jin tábornok foglalta el a trónt, és felvette a Szung császár nevet. Tisztában volt pozíciója fonák természetével, és jól tudta, minden esélye megvan arra, hogy ellenlábasai egy-két éven belül végezzenek vele. Vajon miként lehetne megszakítani a jól ismert mintázatot? Nem sokkal azután, hogy elfoglalta a trónt, Szung fogadást tartott, amelyen az új dinasztia születését kívánta megünnepelni. Az eseményre a hadsereg leghatalmasabb parancsnokait is meghívta. Miután mindenki kellő mennyiségű bort ivott, hazaküldte az őröket és a többi vendéget, hogy egyedül maradjon a tábornokaival, akik ekkor attól tartottak, hogy egy csapásra mindannyiukkal végezni akar. Helyette azonban beszédet intézett hozzájuk: „Az egész napot félelemben töltöttük, és én éppúgy boldogtalan vagyok az asztalnál, mint a hálótermemben. Hiszen melyikőtök ne álmodozna arról, hogy elfoglalja helyemet a trónon? Nem kételkedem a hűségetekben, de ha netán valamelyik beosztottatok, aki vagyon és befolyás után sóvárog, rátok kényszerítené a császár sárga köpenyét… hogyan is tudnátok azt visszautasítani?” Az ittas és életüket féltő tábornokok váltig állították, hogy ártatlanok, és sietve hűségesküt tettek uralkodójuknak. Szungnak azonban más elképzelései voltak: „A leghasznosabban akkor töltjük napjainkat, ha békében élvezzük a gazdagságot és becsülettel a szívünkben térünk nyugovóra. Ha készen álltok rá, hogy feladjátok katonai rangotokat, cserébe remek birtokot és gyönyörű palotát kaptok tőlem, ahol muzsikusok játékát hallgathatjátok, és leányzók társaságát élvezhetitek.”

Az elképedt tábornokoknak lassan derengeni kezdett, hogy a végeláthatatlan szorongásban és küzdelemben töltött élet helyett Szung vagyont és biztonságot kínál a számukra. Másnap az összes jelenlévő felajánlotta a lemondását. Az egykori hadvezérek nemesként boldogan visszavonultak a Szung által nekik kiutalt birtokokra.

Szung császárnak tehát a „baráti” farkasfalkáját, amelynek tagjai előbb vagy utóbb minden bizonnyal elárulták volna, egy csapásra sikerült minden hatalomtól megfosztott kezes báránnyá változtatnia.

A következő években Szung folytatta hadjáratát, amelynek során sikerült bebiztosítania uralmát. I. sz. 971-ben a Déli Han uralkodója, Liu király egy több évig húzódó felkelés után végül megadta magát. Liu legnagyobb megdöbbenésére Szung ahelyett, hogy kivégeztette volna, pozíciót adott neki a császári udvarban, és a palotába is meghívta, hogy borral szenteljék meg új keletű barátságukat. Amikor Liu király átvette a borospoharat Szung császártól, elbizonytalanodott; attól tartott, hogy megmérgezik. „Alattvalód bűnei kétségkívül fővesztésért kiáltanak – mondta –, de könyörgök neked, felség, kíméld meg az életem! Nem merem meginni ezt a bort!” Szung császár felnevetett, majd visszavette a poharat Liutól, és saját maga itta ki a tartalmát. A bor nem volt mérgezett. Ettől kezdve Liu volt Szung császár legközelebbi bizalmasa és leghűségesebb barátja.

Ebben az időszakban Kína jó néhány kisebb királyságra esett szét. Amikor Csien Su, az egyik ilyen tartomány királya szintén letette
a fegyvert, Szung miniszterei azt tanácsolták a császárnak, hogy zárja börtönbe a felkelőket. Még bizonyítékokat is bemutattak arról, hogy Csien Su további összeesküvéseket sző a császár ellen, és végezni akar vele. Csakhogy amikor Csien Su látogatóba érkezett a császárhoz, Szung ahelyett, hogy tömlöcbe vetette volna, kitüntette. Átadott neki egy csomagot, és meghagyta vendégének, hogy azt csak a hazafelé vezető úton nyissa ki. Csien Su így is tett, és a hazaúton szembesült vele, hogy mit kapott kézhez: a saját összeesküvését bizonyító dokumentumokat. Szung tehát annak ellenére kímélte meg az életét, hogy nagyon is tisztában volt a szándékaival. A császár hallatlan nagylelkűsége láttán Csien Su letett korábbi tervéről, és a későbbiekben ő is Szung legbensőbb köréhez tartozott, a császár hű vazallusává vált.

Értelmezés

Egy régi kínai közmondás a veszedelmes vadállat csattogó állkapcsához hasonlítja a barátokat; ha nem vigyázunk, velük is könnyen előfordulhat, hogy elevenen megesznek bennünket. Miután elfoglalta a trónt, Szung császár jól tudta, hogy milyen pengeéles fogak rengetegében kell manővereznie: egykori „barátai” a hadseregben máris arra készültek, hogy elevenen felfalják, és ha valahogy sikerül is túlélnie ármánykodásukat, hamarosan következnek további „barátai” a kormányzatban, akik szintúgy a vacsoraasztalukon látnák a legszívesebben. Szung császár viszont egyáltalán nem akarta összemérni erejét „barátaival” – tábornokait fényűző birtokokkal és palotákkal vesztegette meg, és ezzel egyik napról a másikra elérte, hogy ne álljanak az útjába. Ez sokkal szerencsésebb megoldásnak bizonyult, mintha kivégeztette volna őket, hiszen utána újak léptek volna a helyükre, akiket ráadásul hatalomvágyuk mellett még a bosszúszomj is fűtött volna. Szung ugyanakkor nem akart bajlódni „baráti” minisztereivel; előfordult, hogy kénytelenek voltak mérgezett itókáiból fogyasztani.

Ahelyett, hogy a barátaira támaszkodott volna, Szung inkább az ellenségeit használta, és egyiket a másik után sokkalta megbízhatóbb alattvalójává tette meg, mint amit a helyzet látszólag indokolt volna. Amíg egy barát egyre csak több és több szívességet követel az embertől, miközben ezzel párhuzamosan hála helyett csupán a féltékenység növekszik benne, addig az egykori ellenségek semmit sem vártak tőle, hogy aztán mégis mindent megkapjanak, amiről csak álmodozhattak. Az, akinek mégsem kell a bitó alá vonulnia, valóban hálás lehet megmentőjének, és a világ végéig is hajlandó elmenni azért, aki megkönyörült rajta. Idővel tehát ezek az egykori ellenségek Szung legbizalmasabb tanácsadóivá és barátaivá léptek elő.

Stratégiájával Szung császár képes volt megszakítani a végeláthatatlan puccsok, az erőszak és a polgárháborúk sorát. Az általa alapított dinasztia háromszáz esztendőn keresztül uralkodott Kínában.

Abraham Lincoln az amerikai polgárháború tetőpontja időszakában tartott egyik beszédében a déliekre mint tévedésben leledző embertársaira hivatkozott. Egy idős nő számonkérte, ugyan miért nem mondja ki, hogy engesztelhetetlen ellenségeikről van szó, akiket kíméletlenül el kell pusztítani. „Hölgyem – felelte Lincoln –, hát nem tudja, hogy azzal is elpusztítom ellenségeimet, ha barátaimmá teszem őket?”

KULCS A HATALOMHOZ

Természetes késztetésünk, hogy szükség esetén és nehéz helyzetekben a barátainkra szeretnénk támaszkodni. A világ kegyetlen hely, és barátaink segíthetnek elviselni kegyetlenségét, ráadásul mégiscsak ők azok, akiket a legjobban ismerünk. Miért is bíznánk meg egy idegenben, amikor egy baráthoz is fordulhatunk?

A probléma az, hogy gyakran korántsem ismerjük olyan jól a barátainkat, mint képzeljük. A barátok sokszor csak azért értenek egyet egymással, hogy elkerüljék a vitákat. Elrejtik egymás elől előnytelen tulajdonságaikat, és kínosan ügyelnek arra, hogy ne sértsék meg a másikat. Az indokoltnál nagyobb hanggal hahotáznak egymás tréfáin. Mivel az őszinteség ritkán erősíti meg a barátságot, így aztán sosem tudhatjuk biztosan, tulajdonképpen hogyan is érzi magát a barátunk. A barátaink mindig biztosítani fognak róla, hogy szeretik költészetünket, imádják muzsikánkat, irigylik ízlésünket az öltözködés terén – mindezt talán komolyan is gondolják, de könnyen előfordulhat, hogy nem teljesen őszinték velünk.

Szép lassan magad is felfedezheted barátod mindazon tulajdonságait, amelyeket igyekezett elrejteni előled. Különös módon éppen az önzetlen gesztusaid azok, amelyek felborítják a korábban kialakult egyensúlyt. Az emberek ugyanis szeretnék azt érezni, hogy kiérdemelték a jó szerencséjüket. A szívesség így aztán elnyomássá válhat, hiszen arra emlékeztet, hogy csak azért részesültünk benne, mert történetesen a másik barátai vagyunk, és nem pedig azért, mert megérdemeljük. Már a barátság megkötése is leereszkedő lépés, amivel hallgatólagosan ugyan, de megsértjük a másikat. Ez a sértettség csak lassan mutatkozik meg: egy csipetnyivel több őszinteség itt, némi ellenérzés és irigység amott, és mielőtt felocsúdhatnánk, a barátság máris semmivé foszlik. Minél több szívességgel és adománnyal igyekszünk életet lehelni a barátságba, annál kevesebb hálára számíthatunk a másiktól.

A hálátlanság hosszú és szövevényes történettel bír. Számtalan példát találhatunk arra, hogy miként mutatta meg erejét az évszázadok során, így aztán igazán lenyűgöző, hogy az emberek még ma is hajlamosak alábecsülni a jelentőségét. Csakhogy nem árt az óvatosság. Ha sosem várunk hálát a másiktól, akkor legalább kellemes meglepetésként érhet bennünket, ha mégiscsak hálásnak mutatkozik az irányunkban.

A barátok kihasználásának vagy felbérlésének problémája, hogy az ilyesmivel óhatatlanul csökkentjük saját hatalmunkat. A barát ugyanis ritkán az a személy, aki a leginkább a segítségünkre lehet, márpedig a tehetség és a hozzáértés végül is jóval fontosabb lesz a számunkra, mint a baráti érzület. (III. Mikhaél esetében például láttuk, hogy – Bardasz személyében – az orra előtt volt valaki, aki helyre tudta volna tenni, és ha odafigyel a szavára, még a saját életét is megmenthette volna.)

Minden munkakapcsolat megköveteli az emberek közti távolságot. Végül is dolgozni akarunk, nem pedig barátokat szerezni; a barátságosság (legyen valós vagy megjátszott) csak elfeledteti velünk ezt a tényt. A hatalom kulcsa tehát, hogy képesek legyünk helyesen felmérni, ki az, aki leginkább szolgálhatja az érdekeinket a különböző helyzetekben. Megtarthatjuk persze barátainkat, de működjünk együtt azokkal, akik kellőképpen rátermettek hozzá.

Másrészt viszont ellenségeink kimeríthetetlen aranybányaként állnak előttünk, amelyet meg kell tanulnunk kiaknázni. Amikor Talleyrand, Napóleon külügyminisztere 1807-ben arra jutott, hogy feljebbvalója végromlásba taszítja Franciaországot, és elérkezettnek látta rá az időt, hogy ellene forduljon, pontosan tisztában volt vele, hogy mit kockáztat, aki összeesküvést sző a császár ellen. Ezért aztán tervéhez társra, bizalmasra volt szüksége – vajon melyik barátjára essen a választása? Végül Joseph Fouchét, a titkosrendőrség vezetőjét, leggyűlöltebb ellenségét avatta be terveibe, azt az embert, aki egyszer még őt is meg akarta öletni. Talleyrand helyesen mérte föl, hogy egykori kölcsönös gyűlöletük remek alkalmat teremt a megbékéléshez. Azt is tudta, hogy Fouché semmit sem fog várni tőle, sőt éppenséggel iparkodni fog azért, hogy bizonyíthassa, méltó Talleyrand bizalmára; úgy számított, hogy kettejük kapcsolata kizárólag a jól felfogott, kölcsönös önérdeken alapul majd, amelyet nem szennyez be
a személyes neheztelés. Talleyrand választása tökéletesnek bizonyult; habár az összeesküvőknek végül is nem sikerült megdönteniük Napóleont, kettejük valószerűtlen, de annál erősebb szövetsége komoly érdeklődést ébresztett az ügyük iránt, úgyhogy a császárral szembeni ellenállás ettől kezdve fokozatosan kiterjedtebbé vált. Talleyrand és Fouché felettébb gyümölcsöző munkakapcsolatot építettek ki egymással. Amikor csak tehetjük, igyekezzünk elásni ellenségeinkkel a csatabárdot, és szándékainkat mivel is tudnánk jobban kifejezni, mintsem azzal, hogy szolgálatunkba állítjuk a másikat.

Mint Lincoln mondta, azzal is elpusztítjuk ellenségünket, ha barátunkká tesszük. 1971-ben, a vietnámi háború idején Henry Kissingert megkísérelték – sikertelenül – elrabolni; az akcióban többek közt az ismert, háborúellenes aktivista papok, a Berrigan fivérek és rajtuk kívül még négy további katolikus pap, valamint négy apáca vett részt. Kissinger nem értesítette a titkosszolgálatot vagy az igazságügyi minisztériumot a történtekről, helyette inkább szombat reggelre találkát szervezett elrablóival. Amikor kifejtette vendégeinek, hogy legkésőbb 1972 közepére majdnem az összes amerikai katonát haza akarja hozatni Vietnámból, teljesen levette őket a lábukról. Elismerésük jeleként adtak neki ajándékba néhány „Rabold el Kissingert!” kitűzőt, és az egyikük ettől kezdve még évekig a barátja volt, és rendszeresen meg is látogatták egymást. A lépés tehát többnek bizonyult alkalmi megoldásnál: Kissinger következetesen igyekezett együttműködni azokkal, akik nem értettek vele egyet. A kollégái többször meg is jegyezték, hogy a jelek szerint jobban érzi magát az ellenségei, mint a barátai társaságában.

Ha netán híján vagyunk az ellenségeknek, fennáll a veszélye, hogy ellustulunk. Ha viszont valaki állandóan a sarkunkban van, akkor minket is rákényszerít, hogy éberek maradjunk, és minden pillanatban vágjon az eszünk. Olykor szerencsésebb tehát, ha az ellenségeink megmaradnak ellenségeknek, és nem igyekszünk őket mindenáron a barátainkká tenni.

Mao Ce-tung a konfliktust kulcsfontosságúnak tekintette a hatalomhoz vezető úton. 1937-ben Japán lerohanta Kínát, ezzel megakasztva a Mao vezette kommunisták és az ellenségeik – a nacionalisták – között zajló polgárháborút.

Attól tartva, hogy a japánok elsöprik őket az útból, néhány kommunista vezető amellett érvelt, hagyják, hogy a nacionalisták egyedül vegyék fel a harcot a japánokkal szemben, és az így nyert idő alatt ők – a kommunisták – legalább rendezhetik a soraikat. Mao azonban nem értett egyet ezzel a javaslattal: a japánok egyébként sem tudnának tartósan legyőzni és ellenőrzésük alatt tartani egy akkora országot, mint Kína. Amennyiben a kommunisták ódzkodnak a harctól, akkor az előbb-utóbb óhatatlanul bekövetkező japán kivonulás idejére berozsdásodnak, elveszítik lelkesedésüket, és annál nehezebb lesz újra szembeszállniuk a nacionalistákkal. Vagyis az a körülmény, hogy ezúttal olyan kemény ellenféllel néznek szembe, mint a japánok, éppenséggel nagyszerű felkészülési lehetőséget biztosít a kommunisták lerongyolódott csapatai számára. Mao meggyőzte a többieket, és a terv bevált: mire a japánok kivonultak az országból, a kommunisták olyan harctéri tapasztalatokra tettek szert, amelyek nagymértékben a segítségükre voltak a nacionalisták legyőzésében.

Évekkel később egy japán látogató bocsánatot szeretett volna kérni országa nevében Maótól, amiért megtámadták Kínát. Mao azonban a szavába vágott: „Nem inkább köszönetet kellene mondanom neked?” Kifejtette, hogy méltó ellenfél nélkül egyetlen férfi vagy közösség sem válhatna erősebbé.

Az állandó konfliktus Mao-féle stratégiájából számos tanulságot levonhatunk. Először is meg kell győződnünk róla, hogy hosszú távon mi fogunk diadalmaskodni. Sose bonyolódjunk háborúba olyasvalakivel, akinek a legyőzése felől bizonytalanok vagyunk; Mao is csak azért vállalta a harcot a japánokkal, mert tudta, hogy az idő úgyis neki dolgozik. Másodszor, ha látszólag nincs aktuális ellenségünk, akkor érdemes megfontolni, hogy kerítünk egy alkalmas célpontot, sőt akár egy barátunkat is megtehetjük ellenségnek. Pályafutása során Mao többször is élt ezzel a fogással. Harmadszor, használjuk az ilyen ellenségeket arra, hogy világosabban is meg tudjuk fogalmazni a nyilvánosság előtt céljainkat, és igyekezzünk a harcot a jó és a gonosz összecsapásaként keretezni! Mao többször is megpróbálta elmélyíteni a Kína és a Szovjetunió, illetve a Kína és az Egyesült Államok közti ellentétet; úgy vélte, hogy világosan körvonalazható ellenségkép nélkül a népe szem elől veszítené, hogy miben áll a kínai kommunizmus igazi jelentősége. Az egyértelműen meghatározott ellenség sokkal erősebb érv önmagunk mellett, mint amit bármilyen szóvirág képes volna kifejezésre juttatni.

Sose engedjük, hogy az ellenség közelsége nyugtalanná tegyen vagy elbizonytalanítson – mindig jobb, ha van egy-két nyilvánvaló ellenségünk, mintha azt se tudnánk, hogy kitől kell óvnunk a hátunkat. A hatalom birtokosa üdvözli a konfliktust, saját hírneve öregbítésére használja az ellenségeit, és úgy tekint rájuk, mint biztos csatlósaira, akikre szükség esetén mindig támaszkodhat.

Kép: A hálátlanság szája. Tudva, hogy mi vár ránk, ha az oroszlán szájába tesszük az ujjunkat, bölcs dolog, ha távol maradunk tőle. A barátokkal már nem vagyunk ilyen elővigyázatosak, márpedig ha engedjük, ők is elevenen felfalnak hálátlanságukkal.

Szaktekintély: „Legyünk tisztában vele, miként állíthatjuk szolgálatunkba az ellenségeinket. Meg kell tanulnunk, hogy ne a pengéjénél ragadjuk meg a kardot, amivel megvágnánk magunkat, hanem a markolatnál, ami után viszont meg tudjuk védeni magunkat.
A bölcs több hasznot húz ellenségeiből, mint amennyit a balga a barátaiból. ” (Baltasar

Gracián, 1601–1658)

MEGFORDÍTÁS

Habár általánosságban véve szerencsés, ha nem keverjük össze a munkát a barátsággal, vannak olyan esetek, amikor egy barát mégiscsak hasznosabb lehet az ellenségeinknél. A hatalom birtokosának például sokszor piszkos munkát is kell végeznie, és a látszat kedvéért ilyenkor előnyben részesíti, ha azt mások teszik meg helyette, márpedig erre gyakran a barátok a legalkalmasabbak, mivel ők az iránta érzett elkötelezettségük okán kaphatók a kockázatvállalásra. Azonkívül, ha a tervünk valamiért félresiklik, a barátunkat megtehetjük bűnbaknak. A királyok és az uralkodók gyakran eljátszották, hogy kedvencük „kiesik a kegyeikből”, és ilyenkor az udvarban szolgáló legközelebbi bizalmasukat tették meg a történtek felelősének, hiszen a közvélemény úgysem hitte volna el, hogy szándékosan feláldozták volna egy barátjukat a cél érdekében. Természetesen egy ilyen húzás után azzal kell számolnunk, hogy egy életre elveszítjük a szóban forgó barátot, így aztán szerencsés, ha olyasvalakinek szánjuk ezt a szerepet, aki ugyan közel áll hozzánk, de nem nagyon közel.

A barátokkal való együttműködés további hátulütője, hogy ilyenkor óhatatlanul összekuszálódnak azok a határok, amelyeket minden munkakapcsolatban érdemes betartani. Ha viszont az egyezségben részt vevő mindkét fél pontosan érti, hogy milyen veszélyekkel és kockázatokkal néznek szembe, akkor remekül tudjuk majd használni a barátainkat is. Ezekben a helyzetekben sem szabad azonban óvatlanná válnunk, és mindig résen kell lennünk, hátha olyan érzelmi fennforgásokat tapasztalunk, mint amilyen az irigység és a hálátlanság. A hatalom világában semmi sem állandó, és még a legközelebbi barátból is egyik pillanatról a másikra a legádázabb ellenségünk válhat.

3. TÖRVÉNY

REJTSD EL A SZÁNDÉKAIDAT!

ÍTÉLET

Sose áruld el egyértelműen, hogy milyen szándékok húzódnak cselekedeteid mögött! Ha a többieknek fogalmuk sincs felőle, hogy mire készülsz, akkor védekezni sem fognak tudni ellene. Vezesd őket tévútra, boríts rájuk füstfelhőt, és mire ráébrednek, hogy mit forgatsz a fejedben, már késő.

I. RÉSZ: ÉLJÜNK A MEGTÉVESZTÉS ESZKÖZEIVEL,
ÉS VEZESSÜK TÉVÚTRA ELLENFELEINKET!

Amennyiben a megtévesztésére irányuló manővereid bármely pontján ellenségedben a leghalványabb sejtés ébred szándékaid valódi természetét illetően, minden elveszett. Ne adj esélyt rá, hogy kifürkésszék, miben sántikálsz: rejts el téves nyomokat az utadon! Élj a hamis őszinteség eszközével, adj kétértelmű jeleket, teremtsd meg a vágy félrevezető tárgyait! Ha egyszer ellenséged nem tudja megkülönböztetni a valódit a hamistól, sosem fogja megismerni igazi céljaidat.

A TÖRVÉNY ÁTHÁGÁSA

Ninon de Lenclos, a 17. századi Franciaország egyik leghírhedtebb kurtizánja heteken át türelmesen hallgatta Marquis de Sevigné fejtegetéseit arról, milyen kihívást jelent a számára, hogy egy gyönyörű, de annál csökönyösebb, ifjú hercegnőt igyekszik becserkészni.
A hatvankét esztendős Ninon alapos tapasztalattal rendelkezett a szerelmi ügyek területén; a márki ezzel szemben alig múlt huszonkét éves, és jóképű, lehengerlő, ám a romantika kérdéseiben reménytelenül járatlan ficsúr volt. Ninont először szórakoztatta, ahogy a márki saját balfogásait ecsetelte, egy idő után azonban megelégelte a dolgot. Miután semmiben, de a nők elcsábításának kérdésében különösen nem szívelte az ügyetlenkedést, arra jutott, hogy szárnya alá veszi a fiatalembert. A márkinak először is meg kellett értenie, hogy háborúba indult, amelyben szíve választottja fellegvár, márpedig ezt a fellegvárat oly alapos tervezés után, oly körültekintően kell ostrom alá vennie, ahogyan azt bármelyik hadvezér tenné. Minden lépését alaposan át kell gondolnia és a legnagyobb precizitással, minden részletre kiterjedő figyelemmel végrehajtania.

Miután meghagyta a márkinak, hogy kezdje az egész küldetését elölről, Ninon azt is a lelkére kötötte, hogy igyekezzék távolságtartóan, már-már feltűnő hanyagsággal viszonyulni az ifjú hercegnőhöz. Legközelebb, amikor kettesben maradnak, beszéljen vele úgy, mint egy baráttal, ne pedig úgy, mint lehetséges szeretőjével, ezzel ugyanis elültetheti a gyanakvását. A hercegnő ekkor már nem veszi magától értetődőnek a márki romantikus érdeklődését, hiszen felmerül a lehetőség, hogy talán mindvégig barátként tekintett rá.

Ninon előre tervezett. Amint a hercegnő kellőképpen összezavarodik, ideje féltékennyé tenni. A következő találkozójukon, egy nagy párizsi bankett alkalmával a márki egy gyönyörű fiatal hölggyel az oldalán mutatkozik. Ennek a ragyogó ifjú hölgynek hozzá hasonlóan gyönyörű barátnői vannak, úgyhogy mostantól a hercegnő bárhol látja a márkit, az biztosan Párizs legelragadóbb virágszálai között sürgölődik. Mindez nem csupán izzó féltékenységet ébreszt a hercegnőben, de azt is világossá teszi a számára, hogy mások is a vágy tárgyaként tekintenek a márkira. Beletelt egy időbe, amíg Ninon ezt el tudta magyarázni a márkinak, de végül sikerrel járt: ha egy nő érdeklődik egy férfi iránt, akkor ösztönösen arra vágyik, hogy mások is érdeklődjenek iránta. Ez nem csupán további értéket kölcsönöz a férfiúnak, de annál nagyobb elégedettséget okoz, amikor végre megkaparinthatja magának.

Miután sikerül elérni, hogy a hercegnő féltékennyé, egyúttal a korábbinál kíváncsibbá váljon, elérkezik az ideje, hogy rászedjék.
A márki továbbra is Ninon útmutatását követve elmulaszt megjelenni azokon a társasági eseményeken, ahová a hercegnő invitálta. Aztán egyszer csak felbukkan egy olyan szalonban, ahol viszont sosem járt korábban, ám ahol a hercegnő gyakori vendég. Úgy tűnik, a hercegnő már nem látja előre a lépéseit. Mindez felkavarja az érzelmeit, és olyasféle zűrzavart kelt benne, ami remekül megágyaz a sikeres csábításnak.

A terv megvalósítása heteket vesz igénybe. Ninon közelről követi a márki haladását. Kémhálózatának köszönhetően mindig naprakészen értesül róla, hogy a hercegnő immár felszabadultabban hahotázik a tréfái hallatán, és jobban odafigyel a mondandójára. Az is a fülébe jutott, hogy a hercegnő egy ideje már másoknál is érdeklődik a márki után. Megtudja, hogy a társasági eseményeken a hercegnő gyakran pillant a márkira, és követi a lépteit. Ninon biztos benne, hogy a fiatal hölgy kezd a márki bűvkörébe kerülni. Mindössze hetekre, talán egy-két hónapra volt szükség, de miután minden a terv szerint haladt, hamarosan sikerrel bevehetik a fellegvárt.

Pár nappal később a márki meglátogatja a hercegnőt otthonában. Kettesben maradnak. A férfi egyszer csak teljességgel más arcát mutatja: ezúttal saját késztetéseinek enged, és Ninon utasításairól elfeledkezve megragadja a hercegnő kezét, hogy szerelmet valljon neki. Az ifjú hölgy összezavarodik; a férfi nem ilyen reakcióra számított.
A hercegnő udvariasan elnézést kér tőle. Az est további részében kerüli a márki tekintetét, és végül el sem köszön tőle. A következő néhány alkalommal, amikor a márki felkeresi, az ajtónálló közli vele, hogy a hercegnő nincs otthon. Amikor végül hajlandó fogadni, mindketten kényelmetlenül és kínosan érzik magukat a másik társaságában. A varázslat szertefoszlott.

Értelmezés

Ninon de Lenclos mindent tudott a szerelem művészetéről. A korszak legnagyobb írói, gondolkodói és politikusai tartoztak a szeretői közé, olyan férfiak, mint La Rochefoucauld, Moliere és Richelieu. A csábítás számára játszmát jelentett, amelyben minden képességet be kell vetni a sikerhez. Ahogy idősebb lett, és egyre ismertebbé is vált, Franciaország legbefolyásosabb családjai küldték hozzá fiaikat, hogy avassa be őket is tudományába.

Ninon jól tudta, hogy a férfiak és a nők felettébb különbözőek, de a csábítás tekintetében ugyanúgy viselkednek: a lelkük mélyén jól tudják, hogy csábítás áldozataivá válnak, mégis engednek, mivel maguk is élvezik, hogy végigvezetik őket az úton, hiszen örömöt jelent hagyni, hogy a másik idegen vidékekre kalauzoljon bennünket. A csábításban ugyanakkor minden a sejtetésen áll vagy bukik. Szándékainkat nem szabad közvetlenül, fennhangon is kinyilvánítanunk, sőt éppen ellenkezőleg, össze kell zavarnunk a másikat. Ahhoz, hogy teljes mértékben ránk bízzák magukat, először is tökéletes zűrzavart kell ébresztenünk bennük. Egymásnak ellentmondó jelzéseket kell adnunk – tegyünk úgy, mintha egy másik férfi vagy nő iránt érdeklődnénk (elterelés), majd viselkedjünk mégiscsak úgy, mintha a választottunkhoz vonzódnánk, aztán mutatkozzunk közömbösnek, és így tovább! Ezek a lépések nem csupán összezavarják a másik felet, de izgatottá teszik és a kíváncsiságát is felébresztik.

Képzeljük el ugyanezt a történetet a hercegnő szemszögéből! A márki néhány húzása után sejteni kezdi, hogy valamiféle játékot űznek vele, ugyanakkor ez neki is kedvére való. Nem tudja, hová vezetik, de annál jobb. Tetszik neki ez a mesterkedés, és izgalommal tölti el, hogy a márki minden lépése után várhatja a következőt; még saját féltékenységében és zavartságában is örömöt lel, sokszor ugyanis még az efféle, egyébként felettébb ellentmondásos érzelmek is jobbak a biztonság jelentette unalomnál. Elképzelhető, hogy a márkinak alantas szándékai vannak; ez végül is elég sok férfiról elmondható. A hercegnő azonban hajlandónak mutatkozott a várakozásra, és talán ha elég ideig váratják, akkor már nem számít, hogy eredetileg mit is akart tőle a másik.

Csakhogy abban a pillanatban, amikor a márki kiejtette a végzetes szavakat: „Szeretem magát!”, minden megváltozott. Ekkor már nem kettőjük meglepetésekkel teli játszmájáról, hanem a szenvedélyek önmagában véve érdektelen és közönséges kinyilvánításáról volt szó.
A történtek tehát értelmet nyertek: a férfi valóban el akarta őt csábítani. Ezzel aztán minden más megvilágításba került. Mindaz, amit korábban vonzónak talált, egyszeriben rútnak és csalárdnak tűnik; a hercegnő kínosan érzi magát, és úgy véli, kihasználták. Az ajtó bezárult, és soha többé nem nyílik ki.

„Ne tartsanak szélhámosnak, noha manapság lehetetlen
nem annak lenni. Legagyafúrtabb cselszövésed legyen annak
művészete, miként rejtheted el a cselszövést.”

Baltasar Gracián (1601–1658)

A TÖRVÉNY ALKALMAZÁSA

1850-ben Otto von Bismarcknak, a porosz parlament akkor harmincöt esztendős képviselőjének élete fordulóponthoz érkezett. Németország akkoriban önálló államok laza szervezeteként létezett – ezek közé tartozott Poroszország is –, amelyek egyesítése napirenden volt, csakhogy ezt az erőteljes szomszéd, az Osztrák Császárság azonban mindenképpen meg akarta akadályozni, és azzal fenyegetett, hogy végső esetben akár háborúra is sor kerülhet. A vezetői rangsorban a porosz király után következő Vilmos herceg támogatta volna a háborút, és hamarosan a parlament is mellé állt, úgyhogy megkezdték a csapatok mozgósítását. Az összetűzést egyedül a király, IV. Frigyes Vilmos és a miniszterei ellenezték, akik szerettek volna a veszedelmes osztrákok kedvében járni.

Bismarck egész politikai pályafutása során a megszállottságig lojálisnak mutatkozott a porosz nagyság és hatalom iránt. Ő maga is álmodozott a német egységről és az osztrákokkal szemben viselt háborúról, és nagy örömére szolgált volna, ha megalázó vereséget mérhetnek szomszédjukra, amely oly hosszú időn keresztül tartotta megosztottságban a németeket. Mint egykori katona dicsőséges vállalkozásként tekintett a háború lehetőségére. Arról az emberről beszélünk, aki évekkel később kijelentette: „A kor legjelentősebb kérdéseiről nem szónoklatok és határozatok, hanem vas és vér fognak dönteni.”

Csakhogy a szenvedélyes hazafi hírében álló Bismarck, noha maga is a katonai dicsőség szerelmese volt, a háborús láz tetőpontján olyan beszédet intézett a parlamenthez, amely alaposan megdöbbentette hallgatóságát. „Jaj, az államférfinak – mondta –, aki olyan ok nélkül indul hadba, amely még a fegyverletétel után is érvényes volna! A háború után mind másként tekintetek ezekre a kérdésekre. Akkor vajon meglesz bennetek a bátorság, hogy a paraszthoz forduljatok, aki tanyája hamvai között mélázik?
A katonához, akit nyomorékká tett a harc? Az apához, aki elveszítette gyermekeit?” Bismarck nem csupán a háború esztelenségéről szónokolt, de – ami még ennél is különösebb volt – az Osztrák Császárságot is éltette, sőt védelmébe vette a szomszédot tetteiért.
Ez homlokegyenest szembement mindennel, amiben egyébként hitt, és amiért korábban kiállt. A következmények azonnaliak voltak. Bismarck a háború ellen szólalt fel – mégis mit jelenthet ez? Parlamenti társai összezavarodtak, és sokan megváltoztatták a szavazatukat. Végül a király és minisztereinek akarata érvényesült, és a háborút sikerült elkerülni.

Néhány héttel Bismarck hírhedt beszéde után a király, aki rendkívül hálás volt neki, amiért felszólalt a békéért, miniszterré tette meg a kabinetjében. Pár évvel később Bismarckból Poroszország miniszterelnöke lett. Ebben az új szerepkörében – és az új hatalmával felruházva – immár hadba vezette országát és békeszerető királyát az Osztrák Császárság ellen. Szétzúzta az egykori birodalmat, és Poroszországgal az élén megalapította a dicsőséges német államot.

Értelmezés

Az 1850-ben tartott beszédének idején Bismarck részletes tervet dolgozott ki. Először is gyanította, hogy a porosz katonaság, amely akkoriban nem tartott lépést Európa többi reguláris hadseregével, nem áll készen egy komolyabb összecsapásra, így aztán nagyon is előfordulhat, hogy a küszöbönálló háborúban az Osztrák Császárság legyőzné őket, ami értelemszerűen katasztrofális következményekkel járna Németország jövőjére nézve. Másodszor, ha a háborút úgy veszítik el, hogy Bismarck korábban kiállt mellette, akkor ezzel, ha nem is fellegzett be a pályafutásának, a továbbiakban bizonyosan sokkalta nehezebben juthatott volna feljebb a ranglétrán. A király és konzervatív miniszterei békét akartak, Bismarck pedig a hatalmat. A kényes helyzetben az jelentette a megoldást, hogy félrevezeti hallgatóságát, és egy olyan ügy mellé áll, amit valójában tiszta szívéből megvetett, és oly kijelentéseket tesz, amelyeket ő maga is kinevetne, ha más szájából hangoznának el. Bismarcknak egy egész országot sikerült megvezetnie. Ennek a beszédének köszönhette, hogy a király miniszterré nevezte ki, vagyis elnyerte azt a pozíciót, ahonnan aztán egyenes út vezetett a miniszterelnökségig, márpedig abban az új szerepkörében már megfelelő hatalommal rendelkezett ahhoz, hogy kellőképpen megerősítse a porosz hadsereget, és elvégezze azt, ami mindig is legfontosabb célként lebegett előtte: megalázó csapást mérjen az Osztrák Császárságra, és Poroszország irányítása mellett egyesítse Németországot.

Bismarck kétségkívül a valaha élt legravaszabb államfők közé tartozott; igazán zseniális stratéga, egyúttal a megtévesztés mestere
is volt. Senki sem sejtette, hogy valójában mit forral. Ha világossá teszi valódi szándékait, ha nyíltan elmondja, hogy mindannyian jobban teszik, ha kivárnak, és csak később indulnak hadba, akkor semmire sem jutott volna, a poroszok többsége ugyanis az adott pillanatban nagyon is követelte a háborút, és – tévesen – meg volt győződve róla, hogy hadseregük ütőképesebb az osztráknál. Bismarck akkor sem járt volna sikerrel, ha közvetlenül a királyra próbál hatni, és a béke támogatását saját előléptetéséhez köti, a király ugyanis kétségbe vonta volna szándékait és őszinteségét.

Azzal, hogy egyáltalán nem volt őszinte, és lényegében nyíltan hazudott, illetve félrevezető jelzéseket adott, mindenkit sikerült megvezetnie; eltitkolta saját szándékait, miközben mindazt elérte, amit akart. Roppant erő rejlik abban, ha el tudjuk rejteni szándékainkat a többiek elől.

KULCS A HATALOMHOZ

A legtöbb ember olyan, akár a nyitott könyv. Kimondják, amit éreznek, minden adandó alkalommal meg akarják osztani másokkal a véleményüket, és állandóan értesítik környezetüket terveikről és szándékaikról. Ennek több oka is van. Először is, természetes dolog, hogy az ember előszeretettel beszél az érzéseiről és a terveiről. Olykor komoly erőfeszítéseket kell tenni azért, hogy ne akarjunk rögtön mindent kimondani, és alaposabban odafigyeljünk arra, hogy mit mutatunk meg magunkból. Másodszor, sokan úgy vélik, hogy az őszinteséggel és a nyíltsággal megnyerhetik maguknak a többieket, elvégre ilyenkor bizonyságot tehetnek jellemük kiválóságáról és nemes szándékaikról. Ez azonban óriási tévedés. Az őszinteség valójában felettébb durva eszköz, és általában több galibát okoz, mint amennyit használ. Az őszinteségünk jó eséllyel sérti a másikat; jóval bölcsebb tehát, ha felcicomázzuk szavainkat, és ahelyett, hogy rögtön kiadnánk magunkból a nyers és rút igazságot, mindig csak annyit mondunk, amennyit a másik hallani akar. Még ennél is fontosabb, hogy a teljes őszinteséggel olyannyira kiszámíthatóvá tesszük magunkat, hogy aligha fog bárki is tisztelni vagy félni tőlünk, márpedig a hatalom megszerzéséhez elengedhetetlen, hogy ilyen érzéseket ébresszünk a környezetünkben.

Amennyiben hatalomra ácsingózunk, jól tesszük, ha megfeledkezünk az őszinteségről, és megtanuljuk elrejteni valódi szándékainkat. Ha sikerült elsajátítanunk a titkolózás művészetét, attól kezdve egy lépéssel mindig ellenfeleink előtt járhatunk. Emögött az egyik, az emberi természettel kapcsolatos legalapvetőbb belátás húzódik meg: ösztönösen hajlunk arra, hogy higgyünk az első benyomásainknak és a külsőségeknek. Mégsem vonhatjuk folyamatosan kétségbe mindazt, amit látunk és hallunk magunk körül, nem töprenghetünk szüntelenül azon, hogy mindaz, amit a felszínen tapasztalunk, csupán valami más elrejtésére szolgál; az ilyesmi bizonyára hamar kimerítene és rettenettel töltene el bennünket. Ennek köszönhetően viszont egész könnyű dolgunk van, ha el akarjuk rejteni szándékainkat. Egyszerűen találnunk kell egy célt, amire látszólag áhítozunk, amely felé törekszünk, és a többiek nem fogják kétségbe vonni, hogy lépéseinket valóban ez motiválja. Ha erre az elterelésre függesztik a tekintetüket, akkor elvétik, hogy valójában miben mesterkedünk. A csábítás során gondoskodjunk róla, hogy egymásnak ellentmondó jelzéseket adjunk, váltogassuk a vágyat a közömbösséggel, amivel nem csupán összezavarjuk a másikat, de annak vágyát is felébresztjük, hogy megszerezzen bennünket.

Az elterelés sikeres taktikája lehet, ha egy olyan eszmét vagy ügyet támogatunk, amely valójában homlokegyenest ellentétes saját meggyőződésünkkel. (Bismarck az 1850-es beszédében hatékonyan alkalmazta ezt a módszert.) A többség úgy fogja vélni, hogy valódi fordulaton mentünk keresztül, hiszen nehéz elképzelni, hogy valaki ily könnyen játszadozzon saját legszilárdabb meggyőződésével és értékválasztásával. Ugyanez érvényes a vágy tárgyára, amelyet elterelésként használunk: viselkedjünk úgy, mintha nagyon vágynánk valamire, miközben egyáltalán nem is érdeklődünk iránta; ezzel megvezetjük ellenségeinket, akik emiatt számos hibát fognak elkövetni saját ármánykodásaik során.

Az 1711-es spanyol örökösödési háború idején Marlborough hercege, a brit hadsereg főparancsnoka el akarta pusztítani a franciák kulcsfontosságú erődítményét, miután az védte Franciaország egyik legfontosabb kereskedelmi útvonalát. Tudta azonban, hogyha elpusztítja az erődöt, akkor a franciák kiismernék a szándékait, vagyis azt, hogy maga is ezen az úton akar továbbhaladni. Úgyhogy a lerombolása helyett beérte azzal, hogy elfoglalja az erődítményt, ahol a saját embereit állomásoztatta, mintha ezzel megvolnának a saját céljai. A franciák megtámadták, a herceg pedig hagyta, hogy visszafoglalják. Amint azonban visszafoglalták, a franciák pusztították el az erődöt, miután arra jutottak, hogy a hercegnek biztos komoly szándékai voltak vele. Miután az erőd megsemmisült, az út védtelenné vált, úgyhogy Marlborough könnyűszerrel benyomulhatott Franciaország belsejébe.

Használjuk ezt a taktikát a következőképpen: rejtsük el szándékainkat, de úgy, hogy közben ne tűnjünk titkolózónak, amivel csak felébresztenénk mások gyanakvását, hanem éppenséggel beszéljünk szüntelenül terveinkről és céljainkról – csak éppen nem az igaziakról! Ezzel rögtön három legyet ütünk egy csapásra: barátságosnak, nyitottnak és megbízhatónak fogunk tűnni, elrejtjük valódi szándékainkat, és tévútra vezetjük riválisainkat, hogy csak az idejüket vesztegessék.

Mások megtévesztésének további hathatós eszközét kínálja a hamisság. Az emberek könnyen összetévesztik a nyíltságot az őszinteséggel. Ne feledjük, az ösztönünk azt diktálja, hogy higgyünk a látszatnak, és mivel általában értékeljük a másikban az őszinteséget, és szeretnénk hinni, hogy a körülöttünk lévők őszinték velünk, így aztán többnyire nem fogják kétségbe vonni szavaink hitelességét, és nem látnak át a mesterkedésünkön. Ha mi magunk is úgy szólunk, hogy látszólag meg vagyunk győződve az igazunkról, az kiváltképp nagy súlyt kölcsönöz a mondandónknak. Így tévesztette meg Jago is Othellót: tekintettel érzelmei mélységére, a Desdemona állítólagos hűtlenségével kapcsolatban mutatott, őszintének tűnő aggodalma láttán hogyan is merülhettek volna fel kétségek Othellóban? A híres szélhámos, „Sárga Kölyök” Weil is hasonlóképpen borított szemfedőt átvert áldozataira. Mivel mindent megtett azért, hogy úgy tűnjék, ő maga is feltétel nélkül hisz az előttük megvillantott csaliban – ez lehetett egy hasznavehetetlen részvény, egy szilaj versenyló stb. –, így aztán azoknak sem jutott eszébe kételkedni benne. Természetesen itt is fontos, hogy ne essünk túlzásokba! Az őszinteség furmányos eszköz: ha túlságosan szenvedélyesnek tűnünk, hamar felkelthetjük a többiek gyanakvását. Legyünk tehát kimértek és viselkedjünk hihetően, különben átverésünk pontosan annak fog látszódni, ami – átverésnek.

Hogy hamisságunk igazán hatékony fegyverré válhasson szándékaink elrejtése során, juttassuk kifejezésre, hogy milyen hatalmas jelentőséget tulajdonítunk az igazmondásnak és az egyenességnek, és mennyire meg vagyunk győződve róla, hogy annak a legfontosabb társadalmi erények közt a helye. Fejtsük ki mindezt oly nagy átéléssel, amennyire csak lehetséges! Adjunk nyomatékot álláspontunknak azzal, hogy alkalomadtán kifecsegjük néhány szent és kétségbevonhatatlan meggyőződésünket – de természetesen csak azokat, amelyek valójában értelmetlenek vagy jelentéktelenek! Napóleon minisztere, Talleyrand igazi mestere volt annak, hogy azáltal tegyen bizalmasává másokat, hogy beavatja őket egynémely „titkába”. Ez a megjátszott bizalmaskodás – az elterelés egy további változata – képes arra, hogy a másik részéről valódi bizalmat ébresszen az irányunkban.

Ne feledjük, a legügyesebb hamiskártyások mindent megtesznek azért, hogy elrejtsék saját csalárdságukat! Bizonyos kérdésekben azért mutatkoznak őszintének, hogy ezzel is leplezhessék eredendő hamisságukat. Roppant arzenáljukban tehát az őszinteség sem több, mint veszedelmes eszközeik egyike.

II. RÉSZ: KÖDÖSÍTSÜNK, HOGY ELREJTSÜK
TETTEINKET!

A megtévesztés mindig kiváló stratégia, ám a legjobb megtévesztéshez egyfajta „álcázó füstre” van szükség, ami segít elvonni mások figyelmét valódi céljainkról. A jellegtelen külső – mint amilyen a kifejezéstelen pókerarc – sokszor tökéletesen alkalmas erre a célra, hiszen a megnyugtató ismerősség mögé rejti szándékainkat. Ha sikerül lépre csalnunk áldozatunkat, akkor a továbbiakban már könnyű dolgunk lesz.

A TÖRVÉNY ALKALMAZÁSA I.

1910-ben a chicagói Mr. Sam Geezil közel egymillió dollárért vált meg raktárhelyiségeitől. Ezzel az összeggel a számláján már a nyugdíjas éveire készült, és mindössze néhány megmaradt ingatlanját kezelte, de közben a lelke mélyén hiányzott neki a régi szép idők seftelése. Egy napon aztán egy Joseph Weil nevezetű fiatalember kereste fel az irodájában, aki meg akarta venni az egyik lakását. Geezil ismertette a feltételeit: a lakás ára 8000 dollár, előlegként azonban beéri 2000 dollárral is. Weil azt mondta, alszik egyet az ajánlatra, majd amikor másnap visszatért, közölte, hogy inkább kifizeti az egész vételárat – 8000 dollárt –, amennyiben Geezil hajlandó várni még néhány napot, előtte ugyanis még nyélbe kellene ütnie egy másik üzletet. Geezilben felébredt a kíváncsiság: vajon honnan teremt elő Weil ilyen sok pénzt (mai árfolyamon az összeg nagyjából 300 000 dollárnak felel meg)? Weil habozott válaszolni a kérdésre, és igyekezett témát váltani, Geezil azonban addig erősködött, amíg Weil, miután megeskette a másikat, hogy titokban tartja a dolgot, a következő történetet mesélte el.

Weil nagybátyja egy multimilliomos bankárokból álló társaság titkáraként dolgozott. Ezek a tehetős üzletemberek még tíz éve jutányos áron vásároltak maguknak egy vadászlakot valahol Michiganben. Miután az ingatlan évekig használaton kívül volt, úgy döntöttek, eladják, és Weil nagybátyját kérték meg arra, hogy próbálja a lehető legelőnyösebben értékesíteni. Weil nagybátyja bizonyos okokból – nagyon is jó okokból – ekkor már évek óta neheztelt a szóban forgó milliomosokra, és úgy érezte, eljött az ideje, hogy visszavágjon nekik. Arra jutott, hogy eladja a házat 35 000 dollárért egy beépített embernek, akinek a megtalálása már Weil feladata volt.
A milliomosok túlságosan gazdagok voltak ahhoz, hogy különösebben aggódtak volna az alacsony ár miatt. A vevő, vagyis a beépített ember aztán továbbadja az ingatlant, ámde ezúttal már a valós értékén, nagyjából 155 000 dollárért. Ezután Weil nagybátyja, Weil és a partnerük egyenlően osztoznak a második üzleten nyert profiton. Az egész ügylet, amellett, hogy teljesen legális, nemcsak felettébb jövedelmező, de még egy további nemes célt is szolgált – Weil nagybátyjának jogos bosszúját.

Geezil eleget hallott, és rögtön kifejezte abbéli óhaját, hogy ő lehessen az a bizonyos beépített ember. Weil először habozott, hogy erre ráálljon, Geezil azonban hajthatatlannak mutatkozott. A nagy profit lehetősége és a kalandvágy együttesen elég volt ahhoz, hogy felébressze a lelkesedését. Weil kifejtette, hogy Geezilnek először is elő kell teremtenie a 35 000 dollárt, hogy létrejöhessen az első üzlet. Geezil, aki, mint láttuk, maga is milliomos volt, közölte, hogy ez nem probléma. Weil végül is engedett, és beleegyezett, hogy Galesburgben (Illinois) összehozza a találkozót a nagybátyja, Geezil és az üzletemberek között.

Útban Galesburg felé, a vonaton Geezil találkozott Weil nagybátyjával. A férfi jó benyomást tett rá, és egész úton lelkesen beszélgettek az üzleti élet kérdéseiről. Weil egy másik ismerősét is magával vitte, aki George Grossként mutatkozott be, és kissé pocakos volt. Weil elmesélte Geezilnek, hogy ő maga egyébként bokszedzőként keresi a kenyerét, és Gross az egyik ígéretes tanítványa, akit azért vitt magával, hogy szemmel tarthassa a felkészülését, és formában maradhasson. Feltörekvő bokszolóhoz képest Gross nem nyújtott túlságosan bizalomgerjesztő látványt, kezdve azzal, hogy őszült és jókora sörhasat eresztett, Geezilt azonban olyannyira izgatottá tette a küszöbönálló üzlet, hogy nem tulajdonított különösebb jelentőséget a megjelenésének.

Amint megérkeztek Galesburgbe, Weil és a nagybátyja elmentek, hogy előkerítsék a milliomosokat, miközben Geezil egy hotelszobában várakozott Gross-szal, aki annak rendje és módja szerint felöltötte a bokszszerelését. Geezil figyelte, ahogy alkalmi szobatársa árnyékbokszolni kezd, de ezúttal sem tűnt fel neki, hogy a másik alig pár perc elteltével úgy zihál, mint akit a szívroham kerülget, igaz, a küzdőstílusa legalább hitelesnek tűnt. Egy órával később Weil és a nagybátyja felbukkantak az üzletemberekkel az oldalukon. Az üzletemberek komoly, már-már félelmet keltő figurák voltak, és egytől egyig drága öltönyt viseltek.
A találkozó jó hangulatban telt, és az üzletemberek beleegyeztek, hogy eladják a vadászházat Geezilnek, aki addigra már átutaltatta a 35 000 dollárt az egyik helyi bankba.

Miután mindezt lerendezték, az üzletemberek hátradőltek a székükben, és még ennél is komolyabb pénzügyekről kezdtek diskurálni; úgy dobálóztak J. P. Morgan nevével, mintha csak közeli jó barátjukról volna szó. Végül az egyiküknek nagy sokára feltűnt a szoba sarkában ácsorgó bokszoló. Weil elmagyarázta, hogy miért vitte magával a tanítványát. Erre az egyik üzletember felderült, és elmondta, történetesen neki is van egy bokszoló a csapatában, akit meg is nevezett. Weil szárazon felnevetett, és kijelentette, hogy az ő embere könnyedén kiütné a másikat. A kedélyes beszélgetés hamar vitává fajult. A felfokozott hangulatban Weil fogadást ajánlott a többieknek. Az üzletemberek lelkesen belementek a dologba, majd elindultak, hogy előkerítsék a bokszolót, hogy másnap ki tudjon állni Gross ellen.

Amint elmentek, Weil nagybátyja üvöltözni kezdett Weillel – mindezt Geezil előtt –: emlékeztette rá, hogy egy vasuk sincs, amit feltehetnének a meccsre, és ha erre az üzletemberek is rájönnek, minden bizonnyal ki fogják rúgni őt. Weil elnézést kért a zűrzavarért, de megnyugtatta a nagybátyját, hogy megoldja a problémát, ugyanis egész véletlenül jól ismeri a másik bokszolót, és némi kenőpénzzel simán el tudja intézni, hogy a céljaiknak megfelelően alakuljon a mérkőzés. Rendben, de honnan szereznek pénzt, amit fel tudnak tenni a meccsre? – kérdezte a nagybátyja. Hiszen enélkül az egész terv dugába dől. Geezil ezen a ponton megelégelte a dolgot. Mivel nem akarta, hogy a saját üzlete is dugába dőljön, úgy döntött, hogy a 35 000 dollárt felajánlja a tét részeként. Úgy számolt, hogy még akkor is, ha netán ezt az összeget elveszíti, jócskán profitálhat a vadászház eladásából. A nagybácsi és Weil megköszönték a közreműködését. Ők maguk 15 000-et csaptak Geezil 35 000 dollárja mellé, és így már elegendő összeg állt rendelkezésükre a fogadáshoz. Aznap este Geezil végignézte, hogy a két bokszoló a hotelszobában elpróbálja a másnapi bundameccset. Alig fért a bőrébe, hogy hamarosan micsoda összeg üti a markát – egyrészt a bokszmeccs, másrészt a vadászház után.

A mérkőzésre másnap egy elhagyatott edzőteremben került sor. Weil kezelte a pénzt, amit biztonsági okokból egy zárt dobozba helyeztek letétbe. Egy darabig minden a hotelszobában megbeszélteknek megfelelően alakult. Az üzletemberek savanyú ábrázattal követték versenyzőjük vergődését, Geezil lelki szeme előtt pedig már ropogtak a zöldhasúak, amelyeket hamarosan zsebre vághat. Aztán egyszer csak az ellenfél bokszolója egy váratlan parasztlengővel leterítette Grosst. Gross úgy bevágta a fejét, hogy a következő pillanatban vér kezdett ömleni a szájából. Köhögött néhányat, majd mozdulatlanná dermedt.
Az egyik üzletember, aki korábban orvos volt, ellenőrizte a pulzusát – Gross sajnos meghalt. A milliomosok pánikba estek. Mindenkinek sürgősen el kellett tűnnie a helyszínről, mielőtt még kiérne a rendőrség, különben gyilkosság miatt vádat emelhetnek ellenük.

A sokkos állapotba került Geezil kibotorkált az edzőteremből, majd az első vonattal visszamenekült Chicagóba, hátrahagyva a 35 000 dollárt, amiről a történtek után jószerivel teljesen meg is feledkezett; de még ha eszébe is jutott volna, nem tűnt túl nagy árnak, ha ennyivel megúszhatta a vádemelést és a börtönt. Megfogadta, hogy soha többé nem áll szóba Weillel és a többiekkel.

Miután Geezil elhagyta a helyszínt, Gross feltápászkodott. A vér, amit kiköpött, valójában csirkevér volt, amit a szájába dugott zacskóban tartogatott. Az egész színjáték Weil, avagy a „Sárga Kölyök”, minden idők egyik legkreatívabb szélhámosának műve volt. Weil hátba veregette a többieket – akik mind a kollégái voltak –, majd igazságosan szétosztotta köztük a 35 000 dollárt; nem is rossz egy kétnapos munkáért.

ÉRTELMEZÉS

A „Sárga Kölyök” már jóval azelőtt kiszemelte Geezilt, hogy egyáltalán megszervezte volna az átverést. Tudta, hogy a bokszmeccs tökéletes elterelés, amivel gyorsan és véglegesen meg lehet fosztani az öregurat a pénzétől. Ugyanakkor azt is tudta, hogyha rögtön egy bokszmeccs ígéretével házal, akkor semmire sem jut. El kellett rejtenie valódi szándékait, ködfelhőt kellett borítania maga köré – amit ebben az esetben a vadászház eladásának meséjével ért el.

A vonatúton és a hotelszobában Geezil figyelmét teljességgel lekötötte a küszöbönálló üzlet, a könnyű profit lehetősége, továbbá az, hogy tehetős férfiak társaságában tartózkodhat. Nem vette észre, hogy Gross a legkevésbé sem úgy fest, mint egy igazi atléta, és már jócskán benne jár a korban. Ilyen félelmetes hatású lehet az efféle ködösítés. Miután egészen lefoglalta az ingatlanügylet, könnyű volt továbbvezetni a figyelmét a bokszmeccsre, és ekkor már nem ismerhette fel azokat a jeleket, amelyek korábban elárulhatták volna Grosst. Ugyanis miután kiderült, hogy a meccset megbundázzák, teljesen mindeggyé vált, hogy egyébként milyen az állóképessége az emberüknek.
A bohózat végén pedig olyannyira sokkolta a bokszoló halála, hogy lényegében egészen megfeledkezett a letétben hagyott pénzéről.

Tanuljunk hát a „Sárga Kölyöktől”: az ismerős, jellegtelen díszletek tökéletes elterelésül szolgálnak. Közelítsük meg célpontunkat egy hétköznapi ajánlattal, egy üzlettel, valamilyen előnyös pénzügyi lehetőséggel! A balek tudata rögtön elhomályosul, esetleges gyanakvása pillanatokon belül semmivé foszlik. Ekkor gyöngéd mozdulatokkal tereljük rá arra a második, sikamlós útra, amelyen feltartóztathatatlanul belecsúszik a csapdánkba.

A TÖRVÉNY ALKALMAZÁSA II.

Az 1920-as évek közepén Etiópia nagy hatalmú hadurai egyszer csak ráébredtek, hogy egy fiatal nemes, a Rasz Tafariként is ismert Hailé Szelasszié kezd fölébük kerekedni, és hamarosan eléri azt a pontot, amikor már a vezetőjüknek kiálthatja ki magát, évtizedek óta először egyesítve az országot. Riválisai többsége fel nem foghatta, miként volt képes ez a sovány, csendes, visszafogott ifjú átvenni az irányítást Etiópia felett. De bármennyire is értetlenkedtek, 1927-ben Szelasszié elérte, hogy a hadurak egymás után felkeressék Addisz-Abebában, hűségesküt tegyenek neki, és elismerjék vezetőjüknek.

Néhányan siettek ezt megtenni, mások vonakodtak, mindenesetre csak egy akadt köztük, a szidamói Dejazmach Balcha, aki visszautasította, hogy térdet hajtson Szelasszié előtt. Balcha lármás ember, egyúttal nagy harcos hírében állt, aki gyengének és komolytalannak látta az új uralkodót. Hogy világossá tegye álláspontját, tüntetőleg távol maradt a fővárostól. Szelasszié végül a maga körültekintő, mégis határozott stílusában megparancsolta neki, hogy menjen el hozzá látogatóba. A hadúr engedelmeskedett, de közben igyekezett az előnyére fordítani a helyzetet, és saját tempójában, 10 000 harcosával az oldalán érkezett Addisz-Abebába; a sereg nemcsak arra volt elegendő, hogy a saját biztonságát szavatolja, de akár polgárháborút is kirobbanthatott. A katonái letáboroztak a fővárostól néhány kilométerre fekvő völgyben, Balcha pedig várt, mint egy király; azt szerette volna elérni, hogy inkább Szelasszié menjen el hozzá.

Szelasszié elküldött Balchához néhány követet, akik felkérték a hadurat, hogy vegyen részt a tiszteletére rendezett délutáni banketten. Balcha azonban nem volt bolond, és mivel jól ismerte saját hazája történetét, azt is tudta, hogy Etiópia királyai és urai már számtalanszor használták az ilyen fogadásokat arra, hogy csapdát állítsanak ellenlábasaiknak. Biztos volt benne, hogyha elfogadja a meghívást, netán még néhány itókát is, Szelasszié rögtön letartóztatja vagy megöleti. Hogy jelezze, pontosan érti a helyzet kényességét, beleegyezett, hogy ellátogat a bankettre, de csak akkor, ha magával viheti személyes testőrségét, vagyis nem kevesebbet mint hatszázat legkiválóbb, állig felfegyverzett katonái közül, akik készek arra, hogy akár az életük árán is megvédelmezzék. Balcha meglepetésére Szelasszié a legnagyobb udvariassággal megfogalmazott válaszában tudatta vele, megtiszteltetés volna számára, ha a neves hadúr mellett a harcosait is vendégül láthatná.

Úton a bankettre Balcha figyelmeztette katonáit, hogy ne részegedjenek le, és legyenek résen. Amikor megérkeztek a palotához, Szelasszié minden vonzerejét bevetette. Mindenben alkalmazkodott Balchához, és úgy bánt vele, mint akinek kétségbeesetten szüksége van a támogatására és az együttműködésére. Balcha azonban nem hagyta, hogy ilyen könnyen levegyék a lábáról, és figyelmeztette Szelassziét, hogy utasította az embereit, amennyiben estig nem érne vissza a táborba, intézzenek támadást a főváros ellen. Szelasszié erre úgy tett, mint akit őszintén felkavar a másik bizalmatlansága. Ebéd közben, amikor eljött az Etiópia vezetőinek tiszteletére énekelt dalok ideje, mindenkit felszólított, hogy csak a szidamói hadúr dicsőségét zengjék. Balcha úgy érezte, hogy Szelasszié megrettent tőle; minden bizonnyal inába szállt a bátorsága egy ilyen rendíthetetlen, nagy harcos láttán, úgyhogy biztosra vette, hogy a következő napokban átveheti az irányítást az ország felett.

A fogadás végén Balcha az üdvrivalgásban kitörő és örömükben levegőbe lövöldöző katonái gyűrűjében indult vissza a táborába. Ahogy hátrapillantott a válla fölött, már ki is dolgozta tervét, és szinte látta maga előtt, hogy alig néhány héten belül győzedelmesen bevonul a fővárosba, Szelassziét pedig oda rakja, ahová való: vagy börtönbe, vagy a bitó alá. Amikor azonban megközelítette a táborát, Balcha egyszer csak rájött, hogy valami nem stimmel. Ahol korábban még tarkabarka sátrak erdeje állt, ameddig csak a szem ellátott, most nem volt semmi, csak füst. Mi az ördög?

Egy szemtanú elmondta Balchának, hogy mi történt. A bankett alatt váratlanul egy nagy sereg vette körbe Balcha táborát; a Szelasszié egyik szövetségese által vezetett csapatok egy mellékút felől érkeztek, amit a táborban lévők nem ellenőriztek. A sereg azonban nem harcolni ment: mivel tudták, hogy Balcha meghallaná a fegyverropogást, és rögtön visszasietne a hatszáz emberével, Szelasszié katonái inkább arannyal és pénzzel teli kosarakat vittek. Körbevették Balcha seregét, és egyszerűen az utolsó szálig felvásárolták a puskáikat. Azokat, akik esetleg ellenkeztek, könnyűszerrel megfélemlítették. Alig néhány óra leforgása alatt Balcha egész seregét lefegyverezték és szélnek eresztették.

Amikor felismerte a bajt, Balcha úgy döntött, hogy megmaradt embereivel délnek vonul, ahol megpróbálja újraszervezni a seregét, csakhogy ekkor ugyanaz a csapat állta az útját, amely korábban megvesztegette a katonáit. A kelepcéből a főváros jelentette volna a kiutat, Szelasszié azonban már előreküldött egy másik sereget, hogy megvédjék magukat. Szelasszié sakkjátékosként előre látta Balcha lehetséges lépéseit, és könnyedén mattot adott neki. Balcha életében először megadásra kényszerült. Hogy vezekeljen bűneiért – gőgösségéért és túlzott becsvágyáért –, az egykor oly büszke hadúr még egy kolostorba is hajlandó volt elvonulni.

Értelmezés

Szelassziét hosszú uralkodásának ideje alatt senki sem tudta igazán kiismerni. Az etiópok mindig is előnyben részesítették az erőskezű vezetőket, ennek ellenére Szelasszié, aki a többiekhez képest kifinomult, békeszerető embernek mutatkozott, mindegyiküknél tovább vezette az országát. Sosem látták dühösnek vagy türelmetlennek, helyette kedves mosollyal fegyverezte le ellenségeit, és igyekezett levenni őket a lábukról, mielőtt támadást indított volna. Balcha esetében Szelasszié arra játszott rá, hogy ellenlábasa túlságosan is résen van; Balcha biztosra vette, hogy a bankett csapda, mint ahogy valóban az is volt, csak éppen nem úgy, ahogyan gondolta. Azzal, hogy eloszlatta Balcha félelmeit, vagyis engedte, hogy magával vigye óriási testőrségét, azonkívül kitüntetett figyelemben részesítette, és mindent megtett azért, hogy nyeregben érezhesse magát, sűrű álcázó ködöt hozott létre, amellyel elrejtette szándékait, és fel tudta állítani a fogadástól alig néhány kilométernyire zajló valódi csapdát.

Ne feledjük tehát, hogy sokszor éppen azokat a legkönnyebb rászedni, akiket paranoia gyötör, és mindenhol veszélyt szimatolnak! Nyerjük el a bizalmukat valamiben, és máris megteremtettük azt a ködöt, amely vakká teszi őket a többi veszélyre! Ezután könnyűszerrel közel lopakodhatunk hozzájuk, és bevihetjük a végső csapást. Ehhez egy segítőkész, látszólag őszinte gesztus vagy egy olyan is elegendő lehet, amellyel látszólag piedesztálra emeljük a másikat; ezek egyaránt nagyszerű elterelési technikák.

Ha megfelelően járunk el, a ködösítés komoly fegyverünkké válhat. A szelíd Szelasszié ezzel a módszerrel volt képes megsemmisíteni ellenségét, mindezt ráadásul egyetlen puskalövés nélkül.

„Sose becsüljétek alá Tafari hatalmát! Oly hangtalanul lopakodik, mint egy egér, de olyan harapása van, mint egy oroszlánnak.”

Szidamói Balcha utolsó szavai, mielőtt belépett volna a kolostor kapuján.

KULCS A HATALOMHOZ

Ha úgy véled, hogy a hamiskártyások szórakoztató népség, akik körmönfont hazugságokkal és hihetetlen történetekkel igyekeznek megvezetni, akkor bizony nagyot tévedsz. A megtévesztés igazi mesterei ugyanis jellegtelen álcákat használnak, ami nem ébreszt gyanút, és még csak fel sem hívja magára a figyelmet. Jól tudják, hogy a hangzatos szavak és a látványos gesztusok csak bizalmatlanságot ébresztenek, úgyhogy helyette az ismerősre, a hétköznapira és az ártalmatlanra támaszkodnak. „Sárga Kölyök” Weil és Sam Geezil esetében ezt az ismertséget az üzlet jelentette. Az etiópok történetében Szelasszié megjátszott szolgalelkűsége volt a kulcs – pontosan az tehát, amit Balcha egy nála gyengébb hadúrtól elvárt.

Amint sikerül a balek figyelmét az ismert téma felé fordítani, attól kezdve nem fogja észrevenni, hogy miben mesterkedünk a háta mögött. Ez egy egyszerű igazsággal magyarázható: az emberek egyszerre csak egy dologra képesek valóban odafigyelni. A többség számára meglehetősen nehéz elképzelni, hogy a közönséges és ártalmatlan figura, akivel éppen dolguk van, az adott pillanatban valami egészen mást forralhat a fejében. Minél szürkébb a köd és a füst, amit magunk köré varázsolunk, annál jobban el tudjuk rejteni valódi szándékainkat. Az I. részben tárgyalt hamis nyomok és csalik alkalmazása során aktívan félrevezettük áldozatunkat; az álcázó füst használatával viszont magunkhoz édesgetjük és a hálónkba csaljuk őt. Mivel ilyenkor hipnotikus hatást tudunk kifejteni a másikra, sokszor éppen ezzel rejthetjük el leginkább a szándékainkat.

A ködösítés legegyszerűbb formái az arckifejezések. A jelentés nélküli arckifejezés, amelyről a másik nem tud olvasni, lehetővé teszi, hogy magunkban a legkülönfélébb felfordulásokat tervezgessük, és mindezt anélkül, hogy tartanunk kellene a lelepleződéstől. Ezt a fegyvert a történelem leghatalmasabb figurái csiszolták tökélyre. Franklin D. Roosevelt arcáról állítólag soha senki nem tudott leolvasni semmit. James Rothschild báró egy egész életen át gyakorolta, hogy miként rejtse el valódi gondolatait üres mosolyai és üveges tekintete mögé. Stendhal azt írta Talleyrand-ról: „Nem volt még arc, amely ily kevéssé hasonlított volna egy barométerhez.” Henry Kissinger rendszeresen könnyekre fakasztotta tárgyalópartnereit idegőrlően monoton hangjával, kifejezéstelen tekintetével és végeláthatatlan szőrszálhasogatásával; aztán amikor már a sírás határára jutottak, egyszer csak nekik rontott vad ultimátumaival. Minthogy váratlanul érte őket a roham, rögtön halálra rémültek, és máris jóval készségesebbnek mutatkoztak beleegyezni a másik feltételeibe. Ahogyan egy pókerről szóló kézikönyv írja: „Az eredményes játékos ritkán színészkedik. Inkább jellegtelenül viselkedik, nem adva lehetőséget ellenfeleinek arra, hogy bármit is kiolvassanak magatartásából. Ezzel összezavarja és frusztrálja őket, miközben ő maga nagyobb fokú koncentrációra lesz képes.”

Változatos körülmények között az „álcázó füst” több szinten is bevethető eszközként, mindenesetre különféleképpen alkalmazható az elterelés és a félrevezetés pszichológiai elvei szerint. Az egyik leghatékonyabb álcázás a nemes gesztus. Az emberek szeretnék hinni, hogy a nemes gesztusok őszinték, hiszen ez jó érzéssel tölti el a lelküket; annál ritkábban veszik észre, hogy milyen megtévesztőek lehetnek az efféle cselekedetek.

A műkereskedő Joseph Duveen pályafutása egy pontján súlyos problémával került szembe. A milliomosoknak, akik egykor nem átallottak a zsebük mélyére nyúlni, hogy megvásárolják a festményeit, sajnos már nem maradt elég falterületük az otthonaikban, ahová kiaggathatták volna az újabb műveket, ráadásul az örökösödési adó is megemelkedett, ami újabb akadályt gördített a további műbeszerzések elé. A megoldást a washingtoni National Gallery of Art jelentette, amelynek 1937-es megalapításában Duveen maga is közreműködött, miután rávette Andrew Mellont, adományozza a gyűjteményét az intézménynek. A Nemzeti Galéria tökéletes álcát biztosított Duveen számára. Egyetlen húzással elérte, hogy a klienseinek ne kelljen adót fizetniük, felszabadítsanak némi helyet az otthonaikban, ahová újabb festményeket akaszthatnak ki, azonkívül lecsökkentette a piacon forgó művek számát, amivel feljebb nyomta az árakat. Mindezt úgy érte el, hogy az adományozók a nyilvánosság előtt a jótét lelkek szerepében tetszeleghettek.

Egy másik hatékony ködösítést jelent a mintázat, vagyis az, ha cselekedetek egy olyan sorozatát hajtjuk végre, ami után elhitetjük áldozatunkkal, hogy a jövőben is hasonlóképpen fogunk eljárni.
A mintázat alkalmazása az előzetes várakozások pszichológiájára játszik rá, hiszen saját magatartásunk is előszeretettel igazodik mintázatokhoz, vagy legalábbis szeretnénk így hinni.

1878-ban az amerikai iparmágnás Jay Gould létrehozott egy vállalatot, amely rövid idő leforgása alatt a Western Union távközlési óriás monopóliumának kikezdésével fenyegetett. A Western Union igazgatói arra jutottak, hogy felvásárolják Gould cégét; tetemes összeget szántak az ügyletre, miután úgy ítélték, semmi sem drága, hogy megszabaduljanak a kellemetlenkedő konkurenciától. Csakhogy pár hónappal később Gould újra akcióba lendült. Kijelentette, hogy méltánytalanul jártak el vele szemben, majd megalapított egy második céget, hogy felvegye a versenyt a Western Unionnal és saját korábbi vállalkozásával. Ekkor ugyanaz történt, mint először: a Western Union ebből az új vállalkozásból is kivásárolta, hogy megszabaduljon tőle.
A mintázat egy harmadik alkalommal is megismétlődni látszott, ám ekkor Gould bevitte a kegyelemdöfést: egyszer csak mindenféle machinációkon keresztül elérte, hogy immár ő vehesse át az irányítást a Western Union felett. Megteremtett tehát egy mintázatot, amivel elhitette a vállalat vezetőségével, miszerint legfőbb célja továbbra is abban áll, hogy busás haszonnal kivásároltassa magát frissiben megalapított üzletéből. Amint ez megtörtént, riválisai megnyugodtak, és elmulasztották észrevenni, hogy Gould mindvégig magasabb tétben játszott. A mintázat hatékony eszköz tehát, amelynek segítségével meggyőzhetjük róla ellenlábasunkat, hogy pontosan az ellenkezőjére számítson, mint ami valójában a szándékunkban áll.

Egy további pszichológiai gyengeség, amire a ködösítés alapul, az a tendencia, hogy hajlamosak vagyunk a külsőségeket túlságosan is könnyen a valósággal azonosítani; például kézenfekvő, hogy amikor valaki a csoportunkhoz tartozik, akkor ezt az odatartozást őszintének és valódinak érezzük. Ez a szokás felettébb hasznos álcává teszi a tökéletes elvegyülést. A trükk egyszerű: el kell vegyülnünk azok között, akik körülvesznek bennünket, ugyanis minél inkább sikerül, annál kevésbé fognak gyanakodni ránk. Az 1950-es és 1960-as évek hidegháborús közegében, mint az már közismert, több brit közhivatalnok is államtitkokat adott át a szovjeteknek. Ezt a tevékenységüket éveken keresztül folytathatták, mivel mind derék figuráknak tűntek, jó iskolába jártak, és tökéletesen illeszkedtek a decens és pedáns brit polgárokról alkotott képbe. Az elvegyülés a kémkedés alapfeltétele. Minél hatékonyabbak vagyunk benne, annál inkább elrejtjük mások elől a valódi szándékainkat.

Ne feledjük: változatos színkavalkádunkat csak kellő türelemmel és alázattal tudjuk fakóvá tenni; gyakorlásra van szükség, hogy olyan maszkot öltsünk magunkra, amely nem ébreszt gyanút velünk szemben! Ne riadjunk vissza attól, hogy jellegtelen álcát öltsünk magunkra, hiszen sokszor éppen ezzel vonzzuk magunkhoz az embereket, és teremtjük meg magunk körül a hatalom auráját.

Kép: Báránybőr. A bárány sosem fosztogat, a bárány sosem csap be senkit, a bárány csodaszerűen ostoba és engedelmes. Báránybőrrel az irháján a róka könnyűszerrel bejut a csirkeólba.

Szaktekintély: „Hallottunk valaha olyan tehetséges hadvezérről, aki meglepetésszerű támadást akart indítani egy fellegvár ellen, úgyhogy jó előre bejelentette szándékait az ellenségnek? Aligha. Ezért aztán mi is helyesen tesszük, ha elrejtjük szándékainkat, ahogyan azt sem tanácsos nagydobra vernünk, ha sikerül közelebb kerülnünk célunkhoz. Egészen addig ne nyilvánítsuk ki valódi akaratunkat, amíg már senki sem tud neki ellenszegülni, vagyis mire a harc véget ért. Azelőtt nyerjük meg a csatát, mielőtt háborút hirdetünk. Utánozzuk azokat a harcias népeket, akiknek a terveit egyedül azok a kifosztott vidékek ismerték meg, amelyeken keresztülvezetett az útjuk.” (Ninon de Lenclos, 1623–1706)

MEGFORDÍTÁS

Semmiféle ködösítés, téves nyom, hamis őszinteség vagy más, az elterelést szolgáló trükk nem fog segíteni szándékaink elrejtésében, amennyiben már csalárd természetünkről ismernek bennünket. Ahogy idősebbé és sikeresebbé válunk, sokszor egyre nehezebben találjuk meg a módját, hogy eltitkoljuk ármánykodásainkat. Ekkor már mindenki tudja rólunk, hogy a megtévesztés mesterei vagyunk; ha tehát továbbra is az ártatlant játsszuk, azt kockáztatjuk, hogy képmutatónak tűnünk, ami előbb-utóbb komolyan korlátozni fogja manőverezési lehetőségeinket. Az ilyen esetekben jobban tesszük, ha inkább beismerjük szándékainkat, vagyis ha őszinte, sőt bűnbánó zsiványnak mutatjuk magunkat. Ezzel a „szembenézéssel” nem csupán mások nagyrabecsülését vívhatjuk ki, de ami még ennél is csodálatosabb, korábbi stratégiánk folytatására is lehetőséget teremtünk.

Ahogy P. T. Barnum, a 19. század egyik legnagyobb szélhámosa idősebb lett, megtanulta, miként vegye magára a nagy svindler szerepét. Egyszer bölényvadászatot rendezett New Jersey-ben, amelyhez őslakos indiánokat fogadott fel, és még néhány bölényt is előkerített. Hitelesként hirdette az eseményt, a közönség azonban az egészet olyannyira megrendezettnek találta, hogy ahelyett, hogy mérgükben visszakövetelték volna a jegyük árát, végül remekül szórakoztak az előadáson. Jól tudták, hogy Barnum micsoda mókamester; éppen ebben állt sikere kulcsa, és ezért szerették annyira. Miután tanult
az esetből, Barnum többé nem rejtegette módszereit, sőt egy minden részletre kiterjedő önéletrajzban még alaposan be is számolt egykori átveréseiről. Mint Kierkegaard írta: „Az egész világ azt akarja, hogy becsapják.”

Végül pedig, habár bölcs dolog jellegtelen, ismerős külsőségekkel elterelni a figyelmet szándékainkról, vannak alkalmak, amikor éppenséggel a látványos és kifejezetten gyanakvásra okot adó gesztusok teremtik meg a legjobb elterelést. A 17. és 18. századi Európa nagy sarlatánjai éppen a humor és a szórakoztatás eszközeivel tévesztették meg közönségüket, ugyanis a pompás műsorokkal elbűvölt nagyérdemű elmulasztotta észrevenni a szélhámosok valódi szándékait.
A legnevesebb sarlatán sokszor személyesen jelent meg a városban éjfekete lovak vontatta éjfekete hintóján, nyomában bohócokkal, kötéltáncosokkal, zsonglőrökkel, hogy becsábítsa a helybelieket az elixírektől és bájitaloktól illatozó előadásokra. A sarlatán gondoskodott róla, hogy a szórakozás a hétköznapok természetes részének tűnjék, amelynek során a látogatók megfeledkeztek arról, hogy milyen irdatlan pénzt adnak ki a nekik ajánlgatott értéktelen vacakokra.

A látványosság és a szórakozás remekül alkalmasak szándékaink elrejtésére, ugyanakkor nem lehet örök időkig élni velük. A publikum ugyanis belefárad az ilyesmibe, gyanakodni kezd, és idővel szöget üt a fejébe, hogy talán mégiscsak rászedték. Nem csoda, hogy a sarlatánnak többnyire sietősen kell egyik városból a következőig vinnie a sátorfáját, mielőtt még híre kelne, hogy az elixírek és bájitalok hasznavehetetlenek, az előadásokon bemutatott csodatevés pedig puszta vásári mutatvány volt. Ugyanakkor a jellegtelen külsőt magukra öltő, komoly hatalommal bíró személyek – mint Talleyrand, Rothschild, Szelasszié – egy egész életen át űzhetik játszmáikat egyazon helyen. Az ő előadásukat sosem leplezik le, és ritkán ébresztenek gyanút magukkal szemben. Csínján kell bánni tehát a látványos álcázással, és csak kivételes alkalmakkor érdemes ehhez a módszerhez folyamodni.

4. TÖRVÉNY

MINDIG MONDJ KEVESEBBET

A SZÜKSÉGESNÉL!

ÍTÉLET

Ha hízelegve próbálsz meg másokat levenni a lábukról, minél többet mondasz, annál közönségesebbnek fogsz látszani, és annál csekélyebb befolyásod lesz rájuk. Ezzel szemben még az egyszerű szavak is eredetinek fognak tűnni, ha egyszerre sikerül homályosan és nyíltan fogalmaznod, miként a találós kérdéseit feltevő szfinx teszi. A hatalmasok kevés szóval is mély benyomást tesznek másokra, és képesek megfélemlíteni hallgatóságukat. Azonkívül minél többet beszélsz, annál nagyobb az esélye, hogy valami sületlenséget fogsz mondani.

A TÖRVÉNY ÁTHÁGÁSA

Gnaeus Marcius, akit Coriolanusként is ismertek, az ókori Róma nagy hadvezérei közé tartozott. Az i. e. 5. század első felében számos jelentős ütközetben aratott diadalt, és többször is megmentette hazáját a végromlástól. Mivel ideje nagy részét a harcmezőn töltötte, ezért aztán a rómaiak közül kevesen ismerték személyesen, ami tovább fokozta legendás hírét.

I. e. 454-ben Coriolanus úgy döntött, itt az ideje, hogy hasznot húzzon hírnevéből, és belépjen a politika világába: konzuli rangra jelöltette magát. A hagyományoknak megfelelően a konzuli tisztség jelöltjei a megmérettetés korai szakaszában szónoklatot intéztek a nyilvánossághoz. Amikor Coriolanuson volt a sor, azzal kezdte szereplését, hogy megmutatta a sebhelyeit, amelyeket a tizenhét évnyi, Rómáért folytatott katonáskodás során szerzett. A tömegből kevesen hallották az ezután következő, meglehetősen hosszadalmas beszédet, ugyanis a hadvezér hősiessége és hazafisága máris könnyekre fakasztotta őket. Coriolanus megválasztása biztosnak tűnt.

Csakhogy amikor eljött a szavazás napja, Coriolanus az egész szenátussal és a város patríciusaival a társaságában érkezett a fórumra. A közembereket, akik tanúi voltak felbukkanásának, alaposan összezavarta ez a túlzottnak ható magabiztosság. Ráadásul amikor Coriolanus megtartotta újabb beszédét, majdnem kizárólag az őt kísérő tehetősebb polgártársaihoz intézte a szavait. Mondandójából sugárzott a gőg és az elbizakodottság. Biztos győzelmet jósolt magának a szavazáson, és újfent kitért harctéri sikereire. Olyan tréfákat engedett meg magának, amelyeket kizárólag a patríciusok értékelhettek, dühödt kirohanásokra ragadtatta magát ellenfeleivel szemben, és arról ábrándozott, hogy milyen kincseket hoz majd haza Rómába.
A publikum ezúttal nagyon is odafigyelt a mondandójára: addig eszükbe sem jutott, hogy a legendás hős egyúttal közönség piperkőc.

Coriolanus második beszédének híre futótűzként terjedt Rómában, és az emberek annál nagyobb számban érkeztek a szavazásra, hogy megakadályozzák a megválasztását. A veresége után Coriolanus keserűen és a nem rá szavazó közemberek ellen bosszút esküdve tért vissza a csatatérre. Pár héttel később jelentős gabonaszállítmány érkezett Rómába. A szenátus készen állt arra, hogy a gabonát ingyen szétossza a nép között, de épp mielőtt szavaztak volna a kérdésről, felbukkant Coriolanus, és ismét szólásra emelkedett. Amellett érvelt, hogy a gabona ingyenes szétosztása nagy kárt okozna a városnak. Mondandójával több szenátort is maga mellé állított, úgyhogy a szétosztásra vonatkozó tervek bizonytalanná váltak. Coriolanus azonban nem érte be ennyivel, és beszédében magát a demokráciát is elkárhoztatta. Javaslatot tett rá, hogy szabaduljanak meg a nép törvényes képviselőitől – a néptribunoktól –, és adják át a város vezetését a patríciusoknak.

Amikor Coriolanus újabb beszédének híre is elérte az embereket, a haragjuk immár nem ismert határt. A néptribunok a szenátus elé járultak, és követelték, hogy Coriolanus álljon ki eléjük; ő azonban ezt megtagadta. Az egész városban zavargások törtek ki. A szenátus, miután félt a következményektől és a további zűrzavartól, végül a gabona kiosztása mellett határozott. A néptribunok ezzel meg is elégedtek volna, a polgárok azonban továbbra is azt követelték, hogy Coriolanus álljon ki eléjük, és kérjen nyilvánosan bocsánatot. Amennyiben erre hajlandó, és beleegyezik, hogy a továbbiakban megtartja magának a véleményét, lehetővé teszik a számára, hogy visszatérjen a harcmezőre.