Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. Fejezet

16. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Kristin M. Furrier

A társalkodónő

Kristin M. Furrier: A társalkodónő

©Szücs Krisztina

Szerkesztés/korrektúra: Tarja Kauppinen

Borítóterv: Halasi Miklós

Illusztrációk: Magyar Beatrix

Borítókép: Pexels

https://www.pexels.com/hu-hu/

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/k.m.furrier/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022.

epub ISBN: 9786156373892

mobi ISBN: 9786156373908

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Azt mondják, az ember elégedetlenségre kárhoztatott. Én sosem hittem ebben, ám életem eseményei megváltoztatták a hitemet. A változás akkora széllel érkezett, amelyet nem tudott felfogni egyetlen vitorla sem. Okuljatok hát hibáimból, és tanuljatok más kárán, mert ha a szívetek elégedett, sokkal könnyebb lesz az életetek. Hosszú éjjeleken át írtam ezen sorokat azért, hogy ti, akik olvassátok az életem útját, meglássátok magatokban is a hibát.

Mert a szem mindent lát, csak magát nem.

Emma Watton Evans, 1917.

1. fejezet

1881. augusztus 18. Anglia, Wales

Az égre tekintve szinte látni lehetett, hogy ez az utolsó eszményi nyári este az esztendőben. Már nem tűnt fülledtnek a levegő, de még méltó volt saját évszakához ez a fűszerillatú, bársonyos naplemente. Lassan ereszkedett a Nap a horizont alá, minél lejjebb ért, annál hűvösebb szellő támadt. A tenger közelségét a hirtelen életre kelt, csípős szél határozottan jelezte. Felkapott és magával ragadott mindent, amit csak elbírt, majd belekapaszkodott a fák lombkoronájába, és végigfutott a legelők pázsitján, földre kényszerítve minden egyes szálat.

Némán ültem a fűben, és kitartóan szemléltem a napsugarakat, amint utolsó, élettelen fényeikkel lebuktak a domb mögé. Gyönyörű, bár ismerős látvány volt ez számomra, hiszen rengeteg naplementét néztem már végig ezen a réten. Lassan felálltam, vállamra igazítottam kötött kendőmet, és elindultam a térdig érő fűben. Vörösesbarna hajam hosszú, vastag tincsekben hullott a hátamra, pont úgy, ahogy minden egyes nap viseltem. Amikor esténként kikeféltem, éreztem, hogy a derekamig ér. Szerettem, ahogy egy-egy fuvallat belekapott, hosszan lobogtatta, és a vállamhoz csapta. Nem szívesen kötöttem össze, szívesebben hordtam így, kiengedve, szabadon, amiképpen teremtetett. Ahogy lépkedtem, bár a pázsitot figyeltem, mégsem tudtam levenni tekintetemet kopott szoknyám szegélyéről. Csak bámultam, azon tépelődve, hogy vajon mások is látják-e, mennyire szegényes az öltözékem. Hiába tettem meg mindent azért, hogy leplezzem szerény anyagi helyzetemet, hiába varrtam meg vég nélkül, újra és újra, ha elszakadt, folyvást befoltoztam rajta a feslést. A keskeny díszítőcsíkot annyiszor bontottam le az aljáról, és varrtam újat helyette, hogy szétfoszlott alatta a vászon. Mégis, azt hiszem, meglehetősen keveset segített az összképen. Az a tény, hogy az elmúlt egy évben más ruha híján szinte csak ezt hordhattam, tagadhatatlanul látszott az olcsó anyagon. Ám nem volt mit tenni, hiszen ezen kívül csupán a vasárnapi ruhám volt, semmi más.

Megálltam, és még utoljára ezen az estén lenézetem a domb túloldalára. Ábrándozó, ugyanakkor bágyadt tekintettel figyeltem a völgyben álló, hatalmas kúriát. Evansék udvarháza volt az, melyet már nagyon is jól ismertem, annyit bámultam, és annyit töprengtem rajta. Sok estémet töltöttem azzal, hogy innen figyeltem a patinás épületet, elképzelve, milyen lehet benne élni. Fehér falai úgy emelkedtek a magasba, mint valami kastély tornyai. Még innen is monumentálisnak hatott az óriási, öreg fák és tuják méltóságteljes gyűrűjében. Mindezek ellenére mégis az épület maga volt a fő látványosság.

Ilyenkor nem létezett semmi más számomra, csak a gondolataim, vágyaim, mert ezek boldogabbá tették napjaimat, ugyanakkor kicsit önzőek voltak, és talán még szégyellni valóak is. Sokszor ábrándoztam arról, hogy én élek az Evans-házban, és nem Agnes Evans, aki mit sem sejthetett ezen lopott perceimről. Agnes Evansék egyetlen leánya volt, hozzá jártam nap mint nap, hogy szórakoztassam őt unalmas óráiban. Én vagyok ugyanis Agnes társalkodónője.

Két esztendeje már, hogy Lord Robert Evans egy nap az eső ellenére átsétált a dombon, az ajtónkban megállva lerázta fekete kalapjáról a vizet, majd határozott mozdulattal bekopogott az otthonunkba. Az ablak mélyedésében ülve, jól láttam mozdulatait. Anyám szívélyesen fogadta, apám valamelyest tartózkodóbban viselkedett, mikor a magas férfi, fejét behúzva, nehogy beleverje az alacsony ajtófélfába, belépett szerény nappalinkba. Enyhe túlzás nappalinak nevezni azt a helyiséget, ahol egy kandalló és néhány öreg szék álldogált a kedves vagy kedvetlen látogatók számára.

Lord Evans, bár anyám próbálta rábeszélni, mégsem foglalt helyet. A kandalló mellé állt, rátekintett, és miután nyugtázta magában, hogy a párkány mégsem oly koszos, mint hitte, támaszt keresett rajta a könyökének. Felemelt fejjel körülnézett, majd unott, ám határozott hanglejtéssel belekezdett mondanivalójába:

– Kedves Lady és Lord Watton! E hirtelen jött látogatásomnak igen komoly oka van: feleségem állandó unszolása. De nem is untatnám önöket az én kedvesem hóbortjaival, a lényegre térek. Mint tudják, egyetlen leányom, Agnes majdnem egyidős az önök lányával. Evans asszony és jómagam is igen hálásak lennénk, ha gyermekük átjárhatna hozzánk, és társalkodónőként szórakoztatná unalmas óráiban kedves gyermekünket. Ahogyan ez fiatal hölgyeknél szokás, mint ahogyan önök is bizonyosan értesültek ilyesmiről – itt abbahagyta, és feszülten várta a választ.

Apám ránézett, az ablakhoz sétált, és tekintete messzire révedt. Nem tudom igazán, mi járhatott a fejében, de hirtelen megszólalt.

– És ugyan melyik lányomról beszél, jó uram? Mert bár a mondandója kecsegtető, nem nagyon tűnik ki, hogy mely gyermekemre gondol.

Lord Evans gyorsan lehúzta könyökét a kandallópárkányról, látszott rajta, hogy meglepte a kérdés. Valószínűleg fogalma sem volt arról, hogy apámnak és anyámnak három leánya van. Ekkor vált Lord Evans ellenszenvessé a számomra. Sosem állhattam a nagyképűséget. Mivel Lord Evans még a nevemet sem tudta, zavarában rám meredt, majd karját kitárva felém mutatott:

– Természetesen őrá gondoltunk! Ha jól saccolom, ő olyan tizenöt-tizenhat éves lehet. Pont, mint az én Agnesem – mondta határozottan, mintha még ő akarná jó apámat zavarba hozni.

– Tizenhét lesz hamarosan – közölte apám látszólag közönyösen.

– Nos, remek! Akkor hát megegyezhetünk? – kérdezte gőgösen a Lord, ügyet sem vetve apám szavaira.

Némi kínos csend után megérkezett a helyeslő válasz apám részéről.

Ezen a délutánon eldöntetett hát, hogy Agnes Evans társalkodónője leszek. A következő hét elejére beszélték meg, hogy kezdhetek. Még ma is bennem él annak az éjszakának az emléke.

Le sem tudtam hunyni a szemem. Semmi másra nem voltam képes gondolni, csak hogy végre elhagyhatom ezt a házat, mely eddigi életem nagy részét jelentette. Még ha csak rövid időre távozom is, és persze esténként hazajövök majd, remény fakadt a lelkemben, remény valami jobb, valami izgalmasabb iránt mindannál, amit eddig megtapasztalhattam. Szerettem én anyámat és apámat, nem is beszélve Louise-ról, aki úgy csüngött rajtam, mintha szülőanyja volnék. Na és persze Anne-t is, a mindig szigorú és tökéletes Anne-t, akivel sosem voltunk képesek megérteni egymást. Személyisége szinte a születése óta teljesen ellentétes volt az enyémmel. Míg én a mai napig immár majdnem tizenkilenc évesen sem tudom elfogadni sorsom szegényes voltát, addig ő sosem áltatta magát. Sokszor magamba roskadva ültem a kert végében mosásnapokon, mikor a lúgos víz már vörösre marta gyenge bőröm, s közben figyeltem minden mozdulatát. Mintha semmi gondot nem jelentett volna számára elfogadni, hogy egész álló nap a dézsákban sulykolja a ruhákat. Inge ujját feltűrve hajolt a víz fölé, és közben láthattam elégedett arcát. Élvezte. Egyszerűen élvezte, bármily alantas is volt ez a munka számunkra. Míg ő azért imádkozott, hogy mosásnapokon ragyogó napsütés legyen, és ne kelljen a házban szárítani napokig a mindenhol lógó ruhát, addig én azon rimánkodtam, hogy inkább essen az eső, szakadjon le az ég, csak ne kelljen az udvaron, szomszédaink szeme láttára végeznem a munkát. Néha talán még irigyeltem is azért, hogy ő ennyire elfogadó tud lenni. Hiszem, hogy boldog volt, míg belőlem hiányzott az ehhez szükséges alázat. A házimunka nagy részét magára vállalta anyánk helyett, és még csak nem is hagyta el panasz az ajkát. Tizenhat évével beletörődött sorsába, de ami igazán kihozott béketűrésemből, hogy még csak nem is bánta. Sosem felejtem el, hogy milyen megvető pillantásokat vetett rám fekete szemével, mikor agyonázott kezemmel inkább leültem a kerti padra pihenni.

Ezzel szemben Louise, a drága kis angyal, a vidám természetével annyira szerethető volt, hogy talán egész családomból ő állt hozzám a legközelebb. Hatéves voltam, mikor megszületett, tisztán emlékszem a mai napig mindenre. Anyánk majdnem belehalt a szülésbe, a bábaasszony azt mondta, hihetetlen szerencséjük volt, hogy mind a ketten túlélték. Anyámban azonban örökre tüske maradt legkisebb lánya iránt. Akárhányszor ránézett, a halál oly közeli élménye idéződött fel benne, mintha maga Louise jelentené neki az elmúlást. Olyan falat húzott ez kettőjük közé, mely sosem fog átszakadni, bármi történjék is. Pedig nála édesebb gyermeket egyetlen család sem kívánhatott volna. Jólelkű, szerető kis jószág, kinek csupán jóindulat fért a szívébe. Kedves volt nekem hallgatni gyermeteg fecsegését, még ha néha semmi értelme sem volt mondanivalójának. Csacsogott a fülembe, és követett hűséges kis tekintetével. Fiatal kora miatt ő még csak egyszerűbb feladatokat kapott a házban, vagy a ház körül. Általában ő segédkezett a gyümölcsök, zöldségek gondozásában, szüretelésében, télire való elrakásában. Látom magam előtt, ahogy alig tizenhárom évesen a hatalmas körtékkel megrakott kosarat cipeli anyánk nyomában, megfeszített hátán jobbra-balra himbálózott hosszú hajfonata.

Sosem fogom megérteni, apánk miért nem ismerte be, hogy gazdasága megbukott, és segítségre volt szükségünk. Ahogy teltek az évek, egyre inkább elszegényedtünk, mind gyakrabban kellett nélkülöznünk. A nemesi cím vagyon nélkül mit sem ért. Talán még megalázóbb volt lecsúszott nemesnek lenni, mintha egyszerűen csak paraszti sorba születtem volna. Tudtam, hogy apám lealacsonyítónak érezné, ha öccse segítené ki anyagilag, de az is ugyanolyan megalázó volt, hogy feleségét és leányait cselédmunkára fogta. Anyám még néha célzott a gazdag rokonainkra, hogy netán lehetne látogatóba menni, vagy legalább minket elküldeni, de mivel apám nem reagált ezen törekvéseire, kérései egy idő után elhaltak.

Ahelyett, hogy bálokba járnánk, ahol esélyünk lenne tisztességes jövedelemmel rendelkező férjet találni, a saját életünk rabjai lettünk. Ezért is töltött el reménnyel az, hogy Evansék házába szegődhetek: úgy gondoltam, hogy náluk több jut majd nekem abból, amit fiatal hölgyek megérdemelnek, de legalább megkapom azt, ami az ő köreikben szokás.

Hát, ilyen gondolatok mellett kezdtem új életembe. Bár megfelelő bért kaptam munkámért, és mindig nagyon kedvesek voltak velem, sokszor csak irigységet éreztem. Nem szívleltem Evanséket, de persze ezt sosem ismertem volna be senki előtt. Néha talán még magam előtt sem.

Ahogy álltam a mezőn, fejemet a szél felé tartottam, és csukott szemmel élveztem a hűvös szellőt az arcomon, majd akkora levegőt vettem, hogy a tüdőm teljesen megtelt a vadvirágok édes illatával. Gondolataim ismét messze jártak. Anyám szerint túl sokat álmodozom, ami nem válik hasznomra, ám én ezektől az álmoktól vagyok boldogabb. Mit boldogabb! Ezek a percek éltetnek.

Hajamba belekapott a szél, ami hirtelen kizökkentett az ábrándozásból. Kinyitottam a szemem, és újra az Evans-házat figyeltem. Szám önkéntelenül is mosolyra húzódott. Futásnak eredtem, le a dombról, egyenesen a kocsiút irányába. Gondolataim már visszatértek a valóságba, ahol, jól tudtam, ha sötétedés után érek haza, édesanyám haragjával kell szembenéznem.

Levegőért kapkodtam, ahogyan a domb aljától átrohantam a házunkhoz vezető ösvényen. Mellkasom majd’ szétvetette szoros fűzőmet, úgyhogy lassítottam. A rét virágai csak úgy csapdosták a szoknyám alját, ahogy szaladtam közöttük.

Tudtam, mekkora munka lesz kézzel kisúrolni a rengeteg rátapadt, sárga virágport, de nem érdekelt. Már láttam is az otthonunkat, ami a kis erdő szélén bújt meg a fák között. A kémény fekete füstöt eregetve jelezte, hogy már készül a vacsora, ami szinte mindig ugyanaz volt: meleg, ám elég híg leves, meg mellé barna kenyér. Ez pedig csak frissen, a kenyérsütés napján számított étvágygerjesztőnek. Akkor finom, foszlós belsejű, ropogós héjú cipót mártogathattam a nem túl ízletes levesbe, ami boldogsággal töltött el, az már persze kevésbé, amikor a maradék, száraz kenyeret kellett elfogyasztani. Ha szerencsénk volt, húsleves került az asztalra, jó sok zöldséggel. Ám a szűkebb napokon egyszerű rántott leves jutott csak a tányérokba. De ekkor is a mennyiség volt a lényeges, nem pedig az íz.

Otthonunkhoz érve hátranéztem, de már nem láttam az Evans-birtokot. Ekkor visszafordultam, és a saját házukra bámultam. Takaros vidéki épület volt, olyan kedves konyhakerttel, amelyről minden átlagos háziasszony álmodozik itt, Bangorban. Talán még nemesi kúriának is megfelelt volna, ha belül is rendben tudtuk volna tartani. Én azonban sosem ilyenre vágytam. A kapura futórózsa nőtt, ami hívogatóan ontotta illatát, de én csak egy öreg, rozoga kerítést érzékeltem magam előtt. Jelentéktelen házat láttam, megszokott virágokkal, olyanokkal, amik minden walesi otthon előtt megtalálhatóak. Semmivel sem volt különb, mint bármely másik vidéki ház Angliában. A bejáratnál szinte állandóan virágzó, öreg lonc futott végig a falon. Hiába néztem, semmi hasonlóságot nem tudtam felfedezni a Watton- és az Evans-ház között, azon kívül, hogy mindkettő fehér volt. Nem is áltattam magam tovább, megragadtam az öreg kertkaput, majd enyhén meglöktem, így az fájdalmasan nyikorogva engedett utamra egészen a házig.

Ahogy beléptem, gyorsan levettem a kendőmet, és felakasztottam az ajtó mögötti szegre. Gyorsan végigsimítottam a hajamon, hátha javít valamit a futástól zilált külsőmön, és szinte egyetlen lépéssel bent termettem a konyhában. Anyám és apám, valamint húgaim, Anne és Louise már az asztalnál ültek, és lehajtott fejjel, kezüket összekulcsolva imádkoztak. Lépteimet hallva Louise felnézett és rám mosolygott, ám Anne megrúgta az asztal alatt, így gyorsan visszahajtotta fejét.

– Jó estét! – köszöntem halkan, beljebb lépve, majd, mint egy macska, nesztelenül helyet foglaltam egész eddig üresen álló székemen. Ekkor mindenki felemelte a fejét, és megrovóan meredtek rám. Éreztem, hogy az arcom tűzben ég.

– Megint késtél, Emma Watton! Hol jártál már megint, te leány? Hányszor kell elismételnem, hogy a vacsora hétkor tálalva van?! – förmedt rám édesanyám nyúzott tekintettel.

– Elnézést, anyám, csak túl messzire sétáltam, és nem indultam vissza időben. Nem fordul elő többet.

– Akkor együnk! – szólalt meg méltóságteljesen apám, aki nem akart erre a beszélgetésre több időt fecsérelni, egyszerűen csak szerette volna elfogyasztani az aznapi vacsoráját. Anyám egy pillanatig sem ellenkezett, inkább felállt, hogy kimerje a levest a tányérokba: először apánkéba, majd a mieinkbe, végül a sajátjába. Mindig magát hagyta utoljára. Bár a szidást nem sajnálta tőlünk, mindent megtett értünk, ami csak tőle tellett.

– De az imáról ne feledkezz meg, Emma! A késés nem mentség arra, hogy kihagyd akár egyszer is – bámult rám szemrehányóan.

Szó nélkül lehajtottam a fejem, és csendesen elhadartam az imádságot. Húgaim kuncogva figyeltek, majd apánk szúrós pillantást vetett rájuk, mire ők olyan gyorsan megragadták a tányérjuk mellett fekvő kanalakat, hogy mire felocsúdtam, már végeztek is az egész tál étellel.

Vacsora után mindenki szétszéledt a házban, készülve az esti lefekvéshez. Jómagam is behúzódtam emeleti szobánkba, amelyen osztoznom kellett testvéreimmel. Mennyire vágytam egy saját szobára! Akár csak egy aprócska zugra, ahol nyugodtan elmerülhetnék a gondolataimban, vagy csak olvasnék, ahogy Agnes is szokott. De ez csak álom, a házunkban három jelentéktelen méretű hálószoba volt összesen: az egyik szüleinké, a másikban én laktam húgaimmal, a harmadik pedig a sosem érkező rokonoknak volt fenntartva. Maradt hát nekem a rét, az erdő és a domboldal az ábrándozáshoz, ha pedig a zord idő onnan is elűzött, hát elbújtam a képzeletem egyik szegletébe.

Meggyújtottam az ablakba készített gyertyákat, miközben testvérhúgaim az ágyamra ugrottak, és kíváncsian kérdezősködni kezdtek:

– Merre jártál, Emma?

– Semerre – böktem oda félvállról.

– Mi az, hogy semerre? Olyan nincs is – sértődött meg Anne.

– Pedig jobb, ha elhiszed, hogy van. Mert én ott jártam – vágtam vissza. – Semmi közötök hozzá, menjetek inkább aludni! Reggel korán kell kelnünk. Ki akarom pihenni magam, hogy holnap friss legyek az Evans-házban. Na, hess innen! – csaptam közéjük öreg párnámmal.

A két lány viszont nem mozdult. Ismertek, tudták, hogy néha nehéz velem szót érteni. Mintha folyvást haragudnék, olyan voltam. Csendben figyeltek, mikor a szemükbe néztem, és vágyakozó pillantásaik láttán megsajnáltam őket.

– A dombon néztem a naplementét – vallottam színt megenyhülve. – Nem vettem észre, hogy már vacsoraidő van. Ennyi történt. Remélem, most már elégedettek vagytok a válasszal. Na, sipirc az ágyatokba, szeretnék lefeküdni aludni.

Ekkor végre átmásztak saját fekhelyeikre, és békén hagytak reggelig.

2. fejezet

Reggel már világosság szűrődött az apró ablakunkon át a szobába, és már csak félálomban voltam, amikor meghallottam anyám közeledő lépteit az emeletre vezető lépcsőn. Az öreg lépcsőfokok fájdalmasan nyikorogtak súlya alatt, ahogy jött felébreszteni minket. Jól ismertem ezt a hangot, mert mindennap, mikor mennem kellett Evansékhez, ez a csikorgás ébresztett álmaimból, melyek néha oly édesnek tűntek.

Mozgása sokkal öregesebbé tette anyámat, mint ahány éves volt valójában. Haja valaha szőkésvörös színben játszott, és enyhén hullámos volt. Emlékszem, mindig csinos kontyban hordta. De mára belefáradt a tökéletes külső megalkotásába az egyszerű házimunkához, úgyhogy mostanában már csak hátrakötötte összetűzött haját egy kendővel. Gyönyörű hajából sajnos így csak az elöl megőszült tincsek látszottak, ami cseppet sem vált előnyére. Tartása meghajlott, mint egy mosónőé, egykor csodaszép alakja felett elszálltak az évek.

Édesanyám benyitott a szobánkba, és erélyesen szólt:

– Lányok, reggel van, ki az ágyból! Emma, ébredj, mert elkésel Agnes kisasszonytól! Mindig rád várnak, te lusta lány… Hallottátok? Nem jövök fel még egyszer, az bizonyos! – mocorgásunkat hallva anyánk nyugtázta, hogy mindahányan felébredtünk, visszaindult hát a konyhába.