A fordítás alapját képező kiadás:

Senka Marić

Kintsugi Tijela

Buybook, 2018

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Rajsli Emese

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító az eredeti alapján:

Varga Balázs

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

ISBN 978-963-551-051-1

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2018 by Senka Marić

© Hungarian translation 2021, Rajsli Emese

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

A kincugi a törött kerámiatárgyak javításának művészi módja, amelyet folyékony arannyal vagy platinával végeznek, a törés helyének kihangsúlyozásával, azzal a céllal, hogy a tárgy múltját kiemeljék, ne pedig elrejtsék, ami közel áll a vabi-szabi szemlélethez, azaz a szépség megtalálásához a sérült vagy régi tárgyakban. A sérülések és törések kiemelésével a kincugi a tárgyak egyedi történetét dicséri, új életet lehelve bele, és nagyobb szépséggel ruházva föl, mint amilyennel kezdetben rendelkezett. A kincugi a japán mottainai (az elveszített sajnálatának), valamint a musin (a változások elfogadásának) érzéséből keletkezett. A kortárs művészet is kísérletezik ezzel az ősi technikával, mint a veszteség, a szintézis és a jobbítás eszméjének tematizálási módjával – a destrukció és az újjászületés közvetítésével.

„De ki emlékszik a fájdalomra, ha már elmúlt? Csak valamiféle árny marad belőle, nem is az ember lelkében, hanem a testében. A fájdalom nyomot hagy az emberen, láthatatlan, mély nyomot. Amit nem látunk, az nincs.”

(Margaret Atwood, Mohácsi Enikő fordítása)

„Ki más, mint isten az,

aki élete minden napját baj nélkül éli?

Amikor a fájdalom…

mesélhetnék, de jutna vajon időm a sóhajokra?”

(Aiszkhülosz)

Ha lehunyom fáradt szemhéjam, egy tiszta fehér tér nyílik ki

A közepén a test, mint egy fa

Belőle, pengével kivágott helyeken

mesék folynak

A test görcsben, a mesék lazítanak, leengedik a gőzt

Egyszerű:

A tekintet alatt kipattog a bőr, és minden rejtett előbújik…

* * *

A szöveg, mintha víz lenne, körbefolyja játékos lábam, tésztaként tekeredik, belemarkolok, a mellem rázkódik, gyúrok, mindennap tökéletesítem a receptet, új hozzávalókat adok hozzá, almaillata van, és rózsaszín, bársonyos mázat növeszt. Boldogság. Egy pillanatra sem felejtem el, hogy a testem örök.

2014 nyarát számodra három esemény határozta meg.

Június 17-én, alig néhány nappal az után a délután után, amelyet a franciágyatokon ülve töltöttetek, a szemben levő fehér fal sivárságát bámulva, csöndben, amelyet csak néha tört meg egy-két fáradt szó, a férjed két nagy sporttáskába rakta a ruháit. A harmadikat te kerested elő a kamrából, két egyszemélyes ágyneműt tettél bele, párnát, frottírtakarót és három kicsi meg két nagy törülközőt. Ahogy becipzároztad a táskát, eszedbe jutott a közelgő tél. Visszamentél a kamrába, ahol öt percig kerested azt a nagy reklámszatyrot, amelybe a paplant tetted. A folyosó megtelt cuccokkal. A férjed néhányszor szóra nyitotta a száját. De ahogy rád nézett, ahogy ott álltál, csípőre tett kézzel, mélyeket lélegezve, inkább nem mondott semmit. Sikerült megragadnia mindhárom táskát és a szatyrot. Lesütött tekintettel ment ki a lakásból, lesietett a lépcsőn az utcára, a már ott várakozó taxihoz. Sokáig, nagyon sokáig ültél egyedül a kopár fal előtt, és lassan megértetted, hogy a férjed után nem az üresség érzése maradt, hanem a vereségé.

Július 15-én elkezdett fájni a bal vállad. Leginkább éjszaka. Nem bírtál aludni, hát csak ültél az ágyon, és sírtál. Kiderült, hogy a válladban egy csontkinövés van, egy kalciumból nőtt tüske, amely nyomja a környező szövetet, és gyulladást okoz. Az orvos szerint nem lehet mást tenni, mint fájdalomcsillapítót szedni, és várni, hogy elmúljon. De te gyűlölsz várni, és gyűlölöd a gyógyszereket. Szemben állnak azzal a szükségleteddel, hogy mindent az ellenőrzésed alatt tarts, azzal, hogy képtelen vagy bárkiben annyira megbízni, hogy segítséget kérj tőle. Állandóan csökkented a gyógyszeradagod. Feleannyit szedsz be, mint amennyit fölírtak. Abban a forró júliusban a világodban csak a fájdalom létezik. A fájdalom por, belepi a saját szándékából megtorpanó időt. Kendőt kötsz a nyakadba. Beleakasztod a bal karod. Hogy ne mozogjon. Hogy minél kevésbé fájjon. Csak arra gondolsz, hogy erősebb vagy a fájdalomnál. Kitartóbb. A fájdalom el fog múlni, én itt maradok. Egy kicsit azon is elgondolkodsz, hogy milyen szerencsétlen vagy, hogy már évek óta egyik baj a másikat éri. Sehogy se szakad végük. Lehet, hogy mindez azért van, mert azt hiszem, én mindent kibírok, erősebb vagyok? Elordíthatnám magam: Elég volt! Akkor vajon vége lenne? Vajon az a kerék, amely mindent ledarál maga előtt, letérne életed útjáról? Éjszaka van. Forróság van. A gyerekek alszanak. Tökéletes időpont a síráshoz. Ordítasz: Elég! Elég volt már! De mélyen magadban nem hiszel az egészben. Tudod, hogy bírod még.

Augusztus 26. Egy kicsit kevésbé fáj. Aludni is tudsz. Nagyon óvatosnak kell lenned az ágyban. Egyetlen téves mozdulat, és agonizálva végzed. Amikor a jobb oldaladról a balra fordulsz, a bal kezeddel szorosan megfogod a jobb hónaljad, hogy rögzítsd a vállad. A tenyered egy része a jobb melledre simul. Ahogy a tested balra fordul, a hátadon át a bal csípőd felé, a tenyér visszacsúszik. A húsba mélyedő ujjak átsiklanak a jobb mellen. Ekkor kitapintod. Ott, oldalt, a mell szélén, szinte mellette. Mintha egy gömbölyű kavics becsúszott volna volna a fürdőruha fölső részébe.

Leereszted a kezed. A hátadon fekszel. A mennyezetet nézed. Nem érzed a fájdalmat a válladban, csak a szívedet a torkodban. Fölülsz az ágyban, és ismét megtapogatod. Továbbra is ott van, ide-oda mozog az ujjaid alatt. Ismét leengeded a kezed, a hátadra fekszel. Képtelen vagy lehunyni a szemed. Nem pislogsz. Tágra nyitod a szemed, és a mennyezetre meredsz. A ház megváltoztatja a formáját és a méreteit. Meghajlik. Befolyik a szemedbe. Vele együtt a város is, a környező dombok, a folyó, amely távolodni igyekszik, a tenger, egyik kilométernyi föld a másik után, az egész földrész, önmagába tekeredve, mint egy papírtasaknyi forró, kormos gesztenye, amíg más nem marad fölötted, csak a halott, fekete ég.

Biztos tévedtem!

Ismét felülsz, és megtapogatod. A lélegzeted kitölti a szobát. Visszapattan a falakról. Kivilágosítja a nyári éjszakát. A gömbölyű csomó nyomásra visszahúzódik (a tapintása örökre bevésődik az ujjaid memóriájába). A pánik sártengerré válik. Befolyik a szádba. Elnyel az éjszaka.

Elhatározod, hogy összetöröd ezt a képet. Mint egy tükröt, amelybe követ dobtak. Utána csak az az alattomos érzés marad, hogy még nem vagy tudatában annak, mi mindent raboltak el tőled.

Csillapul a légzésed. Lassú, alig hallani. Azt mondod: Most aludni fogsz. Nem gondolsz semmire. Könnyű. A gondolataid egyébként is szétszóródtak. Te valahol a szavak fölött vagy, az értelem a jelentés fölött. Csak a bőrödet érzed teljesen világosan, a peremet, amelyen a világgal osztozol. Alszol, soha mélyebb, tudattalanabb álommal, egészen másnap reggelig, amikor is rájössz, hogy a csomó a melledben elnyomta a fájdalmat a válladban.

Hogyan kell elkezdeni elmesélni azt a történetet, amely darabokra töredezik a szádban, és ellenáll a megformálásnak?

Tudtad, hogy te is rákos leszel, már azon a napon, tizenhat éve, amikor anyádnál megállapították a daganatot.

Vagy:

Aznap, tizenhat évvel ezelőtt, amikor anyádnál megállapították, biztos voltál benne, hogy te soha nem leszel rákos?

Egyik is, másik is igaz. A pontok igyekeznek egymás mellé állni, hogy megragadják azt a sok évvel ezelőtti pillanatot, két sorba rendeződve tökéletes oválist formáznak, darabjaira bontják az idő egyenes vonalú logikáját. Két párhuzamos valóság, amelyek körül az egyik akkor válik valóssá, amikor célba ér. Tudtad, hogy te is rákos leszel, és biztos voltál benne, hogy soha nem kapod el. A jelen visszamenőleg igazolja a múltat. Rabul ejtett a valóság, amely nem ismeri be, hogy másmilyen is lehetett volna.

Szomorú gyerek voltál? Most úgy tűnik. Semmi nem hiányzott, de soha nem tudtál szabadulni attól az érzéstől, hogy minden kicsit ferdén áll, hogy mindenhonnan valami sötét és súlyos dolog leselkedik rád. Ugyanakkor azt is gondoltad, hogy tudod, boldog leszel. Mert neked azt dobta a sors. Ebben a világban, amelyben boldogság nem is létezik.

Meg lehet-e határozni azt a pontot, amely késként hatol az idő húsába, és meghatározza azt az utat, amely eddig a pillanatig vezet?

Kicsi vagy. Az asztal alatt ülsz, apó dolgozószobájában. Nem emlékszel, hogy elbújtál-e. Nem tudod, mi volt előtte, sem utána. Piros-zöld kockás ruha van rajtad, és vastag harisnya. Piszkosnak érzed magad. Rossznak. A harisnya fehér. A talpadon árulkodó, szürke nyomok. A hajad barna. Nem tudod, hogy igaz-e, de most úgy gondolod, zsíros és összetapadt lehetett. A kép összefolyik az elhagyatott pincéből kiosonó macska képével. Nem szeretnéd megérinteni. Az a kislány az asztal alatt (vajon tényleg te vagy az?) vágyik az érintésre. Apó szobája a földszinten van. A konyha és a nappali az emeleten. Mindig mindenki odafönt van. Miért vagy te lent egyedül? Különösen, hogy félsz a cigánytól, aki majd jön, és ellop. Úgy néz ki, mint Sandokan, de nem színesben. Egy furcsa fekete-fehér alak, amely benyomul a házatokba, elbújik a lépcső alatti függöny mögött, és rád vár. Apó szobájából egyenesen a lépcsőre tudsz ugrani. A cigány-Sandokan nem tud elkapni. Futsz fölfelé. Anyó fönt van, a konyhában. Sistereg a kukta. Zörögnek a fazekak. Nehéz ételszag terjeng. Nem kérsz levest. Semmit se kérsz. Anyó hihetetlen gyorsasággal mozog, zsonglőrködik a serpenyőkkel és tányérokkal. Ujjatlan kék ruhájában forog körbe-körbe. Észre se vesz. De könnyebb neked, hogy itt van.

Emlékeidben az egész házból csak ez a konyha érintetlen. Mint egy torony az elvarázsolt kastély tetején. Egy egész falon csak ablakai vannak. Csillog a fény. Sohasem felejted el a lent, odalent dühöngő sötétséget és csöndet. Világosban még piszkosabb vagy.

Nem nyitottad ki azonnal a szemed. Feküdtél. Vártál. Arra gondoltál, így minden eltűnik majd. Hallottad a madarakat, és arra gondoltál, hogy örülsz a nyárnak, és hogy az ablaküveg nem választ el a világtól. Fölkeltél az ágyból, kimentél a fürdőszobába, és hosszan zuhanyoztál. Először a kezed kerüli azt a helyet. Arra gondolsz, talán nincs is ott semmi, talán tévedés az egész. Fölhívod a barátnőidet. Elmentek egy reggeli kávéra. Kávé helyett bort, vagy viszkit, vagy meggylikőrt isztok, mindegy. Hangosan koccintgattok. Nevettek azon az eltévedt puskagolyón, amely a fejed mellett zúgott el, de nem talált.

A csomó továbbra is ott van. Kérlelhetetlenül jelen van. Mozgékonyabb, mint tegnap éjjel. Ide-oda táncol a nedves bőr alatt.

A szekrényből kiveszed a lila ruhádat, a legszebbet, amid van, pánt nélküli, meztelenül hagyja a válladat. Szép, ruganyos melledről aláhullik a térdedig. Összefogod a hajad. Sminkelsz. Arra gondolsz, szép vagy. Megnézed a gyerekeket, alszanak, elkábította őket az augusztusi forróság, most lenyugodtak a kora reggel frissességében. Elmész a háziorvosodhoz.

Amikor elkezdesz beszélni, rájössz, hogy túl gyorsan beszélsz. Vagy épp nem elég gyorsan. Mintha túl sűrű lenne a nap ahhoz, hogy befogadja a szavaidat. Leengeded a ruhád fölső részét. Hallgatsz, amíg megtapogatja a melled. Összeszorítja a száját, fölvonja a szemöldökét. Lassan ingatja a fejét, lesüti a tekintetét. Súlyt érzel a gyomrodban. Erről az első állomásról kellett volna hogy visszaküldjenek. Úgy számoltál ezzel a ponttal, mint ahol az életed egy fölismerhető eseménysorba lép bele. A nem-kávé kávéra invitáló telefonhívásba. A puskagolyó elkerülésének megünneplésébe. A kristálytiszta tudatba, hogy mindent rosszul csinálsz, és hogy soha többé nem követed el ugyanazokat a hibákat. Azokat fogod szeretni, akik megérdemlik. Egészségesen étkezel. Jógázol. Érezni fogsz minden napot.

Az orvosod beutalót írt, elküldött a kórházba.

Ott két orvos látott. Az egyik, aki nem volt benne biztos, mit gondoljon a fekete-fehér pontok tengeréről, ahogy az ultrahang-berendezés a melled belsejét mutatta. És a másik, akit az első hívott oda. Egy újabb hideg zseléréteget kent a melledre, és az ultrahang szondájával körözni kezdett. Megállapodtak, hogy semmi bajod. A második azt mondta, hozd be a hat hónappal ezelőtti leleted, amely negatív volt, és kérj időpontot mammográfiára, egy év múlva.

Kimész az utcára. Talán már tudod, és remeg a kezed. Sírhatnékod van, de nem akarod, hogy elkenődjön a szempillafestéked. Szép akarsz maradni. Csitítod magad, noha nem jön szó a szádra. Azt mondod magadnak: Ne gondolj a legrosszabbra! Ne vizslasd a sötétséget! Fordíts hátat a szakadéknak! Beülsz az autóba, és elindulsz, noha nem tudod, hova.

Ekkor megpillantod az utcán. Azt a radiológust, akire már évek óta rábízod magad, a melled, szilárdan elhatározva, hogy a rendszeres ellenőrzéssel megelőzöd a betegséget, amely letarolta anyád testét. Egy órával korábban kerested a kórház folyosóján, de azt mondták, nincs bent. Most megállítod a kocsit, az út közepén, a sok fölgyorsult, dudáló autó közt, és utánaszaladsz. Azt mondod neki, tudod, hogy bolond vagy, bocsásson meg, mert azok ketten azt mondták, hogy semmi bajod. De te már tudod, te már érzed a kavicsot a bőröd alatt, a fájdalmat már megelégelő szövetek zokogását, a fájdalmat, amelyet csöndben fogyasztasz, mint ízetlen ebédet egy idegen házban. Elmosolyodik, és azt mondja, ne aggódj. Gyere a rendelőjébe délután háromra. Mindent megnéztek majd. Biztos minden oké lesz. Tudod, hogy semmit nem tudhat bizonyosan abból, amit mond. De eltölt a béke érzése, mert tudod, hogy nem fog hazaküldeni, és azt mondani, hogy gyere egy év múlva, úgy, hogy addig nem is gondol rád.

Amikor szeptember tizenötödikén visszamentél hozzá, azt mondta: Tényleg egyedül jöttél? Négy nappal korábban mágnesesrezonancia-vizsgálatot végzett, és szövetmintát vett. A leletre nagyjából két hetet kellett várni. Amikor ultrahangon megnézte a csomót a melledben, ugyanaznap, amikor utánafutottál, biztos volt benne, hogy nincs semmi baj. Hogy jóindulatúnak tűnik. Hat hónapja semmi nem volt még a helyén. De mégis, a családi kórtörténet miatt, megcsináljuk az MR-vizsgálatot. Ne aggódj! Minden jónak tűnik. Meg kell várni a legjobb pillanatot, és a menstruációs ciklus 7. és 12. napja között mindent végigzongorázni.

Akkor, négy napja, amikor elvégezte az MR-vizsgálatot, nem mondott semmit. Nem nézett a szemedbe. Azt motyogta, hogy rengeteg dolga van. Hogy nincs ideje. Hogy jelentkezik, amint megkapja a szövetminta eredményét. Figyelted őt korábban, amikor bement az MR-fülkébe, és nézni kezdte a leletedet. 5 hosszú percig. Később, amikor a szövetmintát vette, és többször is beléd döfte a tűt, amellyel ki-kitépte a csomó egy-egy darabját (ó, de brutálisan tompa és végérvényes hangja volt), az egykorú lányaitokról beszélgettetek, a jógáról, és a nyárról, amely mindjárt véget ér. Minden másról hallgattatok, de mélyeket lélegeztél a keskeny ágyon fekve, egy zöld lepedő alatt. A négy elkövetkező napban nem gondoltál az egészre. Nem akartad elsietni a félelmet.

Hétfőn reggel tízkor felhívott az asszisztense, és megkért, hogy tizenegyre gyere a rendelőjébe. A percek az örökkévalóság lassan lecsorgatott fölöslege. Lassan öltözöl. Hosszan, nagy odafigyeléssel sminkelsz. Megigazítod a hajad. Gyűrűt és fülbevalót választasz. Beülsz az autóba, és elmész a kórházba.

– Igen, tényleg egyedül jöttem. – Még el is mosolyodtál.

– Van egy rossz és egy jó hírem – mondta, és végre a szemedbe nézett.

– Kezdjük a rosszal! – Ezt mondtad.

Nem bátorság volt.

– Rosszindulatú.

– Oké – modtad –, oké.

Valami benned szerette volna elsírni magát. De körülötted minden, a rendelő, a városi kórház földszintjén, a nagy asztal az orvos háta mögött, rajta a hatalmas képernyővel, amelyen a melled belsejét ábrázoló kéttucatnyi kép vibrált, a nagy fekete szék, amelyen ő hol balra, hol jobbra csúszik, te szemben vele az alacsony heverőn, két kezedet egymásba kulcsolva tartod a térdeden, a reluxa csíkjain bevillanó ég kék élessége, a gumitalpú cipők halk surranása a folyosó linóleumján, mindez nem tűnt eléggé valósnak, mintha hiba csúszott volna a valóságba, amelyet bármelyik pillanatban kijavíthatnak. És minden a helyére zökken.

– De időben vagyunk. – Ez volt a jó hír.

– Jó – mondod –, jó.

A szoba egy pillanatra összeszorul a torkod körül. Arra gondolsz, mindjárt elsírod magad. Már a következő pillanatban világossá válik, mennyire értelmetlen és fölösleges ez a gesztus. Előrehajolsz. Hallgatod az orvost. Hogy meg kell beszélni a műtétet. Egyeztetni a sebésszel, hogy vajon az egész mellet le kell-e venni, vagy csak azt a kvadránst, ahol a daganat van. Meg néhány nyirokcsomót. A sebész majd eldönti. Arról nem szól egy szót se, mi van, ha azokban is találnak rákos sejtet. Az ilyen korán fölfedezett daganatok jó gyógyulási esélyeiről beszél.

– Időben vagyunk, mindenre van időnk.

A szavak vasmacskák, amelyek lehetővé teszik, hogy a valóság egészben maradjon.

Amikor tizenegy éves voltál, egy kis lakásba költöztetek a házból. A bejáratnál nem voltak ablakok. Sokáig, szerinted végig a három év alatt, amíg ott éltetek, az elektromos hálózat hibája miatt a folyosón nincs villany. Mindig sötét van. Nappal is. Csak éppen éjszaka tömöttebb, súlyosabb. Mint a kátrány. Mint a vér. Megállsz az épület előtt, az ablakaitok alatt, és kiabálsz. Kinyitják neked a lakásajtót, és futsz, amilyen gyorsan csak bírsz. A testeddel töröd darabjaira a sötétséget. A felé a nyílás felé futsz, a magasban, amelyből aranyló fény árad. A szíved a füledben dobog. Soha nem vagy elég gyors.

Előfordul, hogy senki sincs otthon. Többször elindulsz, majd visszafordulsz. Nagy lélegzetet veszel, és elsprintelsz. Fél kézzel a korlátba kapaszkodsz, a másikat a falon húzod végig. A kezed reszket. A korlát reszket. Megbotlasz, elesel, a sípcsontod állandóan kék-zöld. A betonlépcsők magukba tekeredő kanyarulatai egy hatalmas állat belei. Alul ott ásít a pince, maga a Hádész. Elnyelt, és te futsz, fölfelé, a szája felé, hogy kiköpjön, hogy megmenekülj.

Délután öt óra van. Az ég szürkén leereszkedik, elfojtja a fényt. Az a kevés maradék fény csak az első emeletig ér. Ahol legalább valamit látsz, ott lassan, óvatosan lépkedsz. Győzögeted magad, hogy minden oké. Hogy nincs okod félni. Látod a két kezed, a jobb a korláton, a bal a falon. A lábadat már nem. Elnyelte a sötétség. A szomszéd kisfiú, Saša látott, amikor bejöttél. Leült a második emeleten, a sötétben. Amikor odaértél hozzá, megragadta a jobb bokádat. Sikoltásod ide-oda cikázik a feketeségben. Minden emeleten kinyílik négy ajtó. Egymásra ugró sárga fénypászmák hasogatják föl a sötétséget. Hatidža, az első emeleten lakó cigányasszony egy pohár cukros vizet hoz neked. Nem hagyod abba a sikoltozást. A kezed remeg. A pohár a fogadhoz kocog. Hatidža a hajadat simogatja. A mellére vonja a fejed. A ruhája annak a húslevesnek a szagát árasztja, ami közben kifutott a tűzhelyén. Idegen hangok kavarognak körülötted. A sötétségből Saša csöndes sírását hallod.

Ez a történet a testről szól. A test harcáról, hogy egésznek érezze magát, miközben a valóság részeire bontja. A heg a jobb mellbimbótól hátrafelé indul, öt centire, és egy enyhe kanyar után a hónalj irányába tart. Még friss és piros. Nem is vágtál ki olyan sokat, mondod a sebésznek. Ő büszkén bólogat. Jó munkát végzett. Föntről feszesebbre húzta a mellet, nem látni, milyen sok hiányzik. Elégedetten mosolyogtok.

De ez majd később lesz. Ahogy a kórházi ágyon fekszel, a műtét után, a mellkasodon nagy kötés. A kezed elindul, hogy kitapogassa, mekkora a melled, de félbehagyod a mozdulatot. Még korán van, még nem akarod tudni. Még úgy tűnik, ez nem is te vagy. Hogy ez a test nem a te tested. Hogy nem is áll ki belőle egy cső, másik végén egy műanyag tégellyel, amelyet kitölt a barna vér. Odakint szeptember van, és alig két nappal korábban, amikor bevonultál a kórházba, még nyár volt. Most eső veri az ablakod, és a szél vadul szétcibálja a kórházi mosodából kiáradó párát.

Néhány nappal később otthon vagy. Este, amikor már mindenki alszik, leszeded a kötést, és a tükör elé állsz. A jobb melled kisebb. Észrevehetően. Korábban a bal volt, kisebb. Észrevehetetlenül. A heg közepén egy lyuk. Onnan egy gumicső lóg ki, ott folyik ki a bent összegyűlő nyirok, amíg a hús odabent be nem gyógyul.

Vajon ezt látni könnyebb, vagy nehezebb lenne, ha fájna?

A tükörképednek nagy, tágra nyitott szeme van. Azt mondja, a legrosszabbnak már vége. Azt bizonygatja, hogy ez a kezdet tulajdonképpen a vég. Mert az idő nem valóságos. Az idő várakozás. A leletekre való várakozás, amelyek elrendelik jövőbeli utadat. A nyirokmirigyek dobókockák a rulett kerekében. Föl-fölpattannak a levegőbe. Repülnek, és képtelenség megállapítani a pillanatot, amikor megállapodnak. Semmi sem valóságos, csak az ő röptük, és a várakozás.

A bal mell ugyanolyan, mint régen. Fölismerhető. Ha enyhén jobbra fordulsz, a jobb is változatlannak tűnik. Nincs szükséged a sírásra. Nem érzel semmit. Csak nézel. Mindebből semmi nem fontos, mondod. Ez továbbra is én vagyok. Továbbra is szép lehetek. Továbbra is szép vagyok. Ez a heg, ez a lusta hernyó, nem erősebb nálam. A tested elutasítja, hogy megadja magát. Hogy megadja magát, és elrejtőzzön mások tekintete elől.

Nem tehetsz semmit, mondod. Nem egyezem bele, hogy a testemben élj. Fölülemelkedsz a valóságon. Kiteríted a nagy szabóasztalon. Szabókrétával új körvonalat rajzolsz neki. Lassan kiszabod a darabokat. Egymáshoz öltöd őket, amíg össze nem állítasz egy új képet, amelyben egészséges vagy. Így döntöttél.

Most egészséges vagyok, teljesen egészséges, ismételgeted kitartóan. Eltávolították. Kivették belőled. Azokat a megvadult sejteket, amelyek összecsomósodtak a bőröd alatt. Azt a hibát a test rendszerében. Most egészséges vagyok, teljesen egészséges!

Ha mozdítod, fáj a jobb karod. Tornáznod kell. A fal mellé állsz, és az ujjaiddal úgy kapaszkodsz, mintha másznál fölfelé. A jobb kezed félúton megáll. Nem kellene, de erővel föltolod. Noha úgy tűnik, el fogod törni. A fájdalomtól hányingered támad. Lehunyod a szemed. Győzögeted magadat, hogy az a kéz bármire képes, hogy rá nem vonatkoznak a fizika törvényei. A görcs kicsit engedni látszik, de továbbra sem tudod kiegyenesíteni.

Két-három naponta bejársz a kórházba. Nyugodtan ülsz a kórházi ágyon, miközben a sebész letekergeti a kötést a melledről. Kihúzza a hegen levő lyukból kiálló gumit (a hangját belülről hallod, az a csikorgás benned van). Egy nagy tűt vesz elő, és beledöfi abba a lyukba, a hernyó kitátott szájába. Kiszívja az összegyűlt nyirkot. A jobb hónaljadban már nincsenek nyirokmirigyek. Ezért mozgatod nehezen a karod. Ezért gyűlik össze a nyirok, és gubbaszt mozdulatlanul ott, ahol az összeomlás elkezdődött. Levág egy darabot egy gumikesztyűből, és begyűri ugyanabba a lyukba. A hang szinte azonos, ismét benned van, de világosan érzed, hogy ezúttal nem jön ki. Befelé nyomul, és visszhangzik a mellkasodban. Mindebből téged semmi nem zavar. Minden mindegy. Úgyis csak várakozol. Az október határozottan múlik. Az ablakok mögött a világ sárgul az esőcseppek ködében. Az óra, ami benned az idő múlását próbálja mérni, csak a várakozás napjait tartja számon.

Tizenhárom éves vagy. Kislány vagy, és tudod, hogy rendesen kell viselkedned. Odafigyelned, hogyan ülsz. Odafigyelned, hogyan beszélsz. Szépnek kell lenned. Vannak olyan játékok, amelyek számodra már nem illendők. Terek, ahová már nem tartozol. Az udvarotokon a fiúk mind sokkal fiatalabbak nálad. Imadon kívül. Ő is fiatalabb, de csak egy évvel. Két éve még barátok voltatok. Most már nem lehettek barátok, mert ő fiú, te meg lány vagy. Lehet, hogy nem is erről van szó. Talán te nem tudsz Imad barátja lenni. Imadnak szomorú a szeme, koszos a farmerja, a bátyja jó úton van, hogy nevelőotthonba kerüljön, az anyja valahol félúton a régi otthonuk és a között a kis, első emeleti lakás között, amit kiutaltak nekik, elveszítette a nevét is, csak bosnyák nőnek hívják.

A bosnyák nő csak akkor nem ül a bejárat előtti alacsony falon, amikor esik az eső. Egyébként folyton ott van. Szétrakja a lábát. A szoknyája alól kilátszik a fehér alsószoknyája és két kövér, remegő combja. Rákönyököl a térdére. Hatalmas melle rálóg félbehajló testére.

Imad jó fej. Fölhúzott vállát kitölti a félelem. A vállát, amely a testét védi. A testét, amely mindig hintázik egy kicsit, jobbról balra, mintha valami elől menekülne. Két öccse és egy húga van. És rebbenő, sötét tekintete. Amellyel mintha szeretne valamit elrejteni. A szégyent, amelyről senki nem mondta el neki, hogy nem az övé. Az anyja miatt. A lakás miatt, amelyben szinte soha nem várja főtt étel. Minden miatt, amije nincs. Haris, az öccse más. A teste gyors, egyenes. Nem marad meg azon a helyen, ahova rakják. A dühe mindent elnyelő nyári tűzvész. Beragyogja az elé táruló utakat, tudatában van minden választási lehetőségnek, amelyeket soha nem fognak neki fölkínálni.

Talán Haris ütötte meg az öcsédet. Nem igazán emlékszel. Talán ő volt. Az öt évvel fiatalabb öcsédet, aki miatt megfeledkezel arról, hogy kislány vagy, és jól neveltnek kell lenned. Azt mondtad, sőt kiabáltad tele torokkal, hogy hagyja békén. Nem emlékszel jól, de mintha még valami káromkodás is kiszaladt volna a szádon. Haris olyan szemekkel nézett rád, hogy a tekintetéből sütött: soha nem fog engedni. Megfenyegetted, még mérgesebben, még tüzesebben. Imad védeni kezdte az öccsét. Imadot is megfenyegetted. Megrészegedve a szabadság mámorától, a szabályoktól való meneküléstől, a mágikus tértől, amelyben olyan lehetsz, amilyen szeretnél. Erős és vad. Nem emlékszel, kinek a keze lendült először. Tudod, hogy mindenedet beleadtad, amid volt, mindazt az erőt, amit később évekig igyekeztél elfojtani, hogy olyan lehess, amilyennek a jól nevelt kislányoknak lenniük kell. Nem tudod, mindez meddig tartott. A lendülő tenyerek. A fájdalmon felülkerekedő test, amely állja az ütéseket, és erősödik tőlük. Hirtelen észleled, hogy minden megállt körülötted. Rajtad kívül minden. A markod tele van Imad szőke hajszálaival. Az arca csupa vér. Az alacsony falról a bosnyák nő üres tekintettel mered rád. Imad lehajtja a fejét, és eloldalog. A szüleid a negyedik emeletről elképedve a neveden szólongatnak. Hívnak, hogy térj vissza abba a jókislányságba, amelyből megpróbáltál elmenekülni.