Vanessa Fewings

ELBŰVÖL

Ulpius Baráti Kör

Budapest

A mű eredeti címe: Enthrall ( 1#)

Fordította: Márton Andrea

Copyright © 2013, Vanessa Fewings

Hungarian Translation © Márton Andrea, 2021

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2021

ISBN 9789635800520

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Bradnek

„Minden tudás forrása a szenvedés.”

Simone Weil (1909–1943) francia filozófus

1. FEJEZET

SZÜKSÉGEM VOLT RÁ.

Jobban, mint bármi másra.

A hosszú, sötét faasztal túlsó végén három gyönyörű nő ült; a válaszaim hallatán mindegyik fanyalgott. Elcsesztem ezt az interjút.

És veszélybe sodortam a jövőmet.

Az Enthrall, Los Angeles legexkluzívabb BDSM-klubja új titkárnőt keresett, és ahogy a dolgok álltak, úgy festett, hogy nem én leszek az, emellett azt a hihetetlenül magas fizetést sem mondhatom majd magaménak. Ez a pillanat számomra nem a kapzsiságról szólt, hanem a túlélésről. Elegem volt abból, hogy kínai tésztát egyek, egy egérlyukban lakjam, és biciklivel járjam a várost csak azért, hogy spóroljak a benzinnel. Iszonyú fárasztó volt két munkahelyen helytállni. Hétfőtől péntekig eladó voltam Willem művészellátójában Nyugat-Hollywoodban, ahol a város számos feltörekvő, kreatív művésze ott lebzselt, és arról álmodozott, hogy végre befut. Hétvégén pedig a Cheesecake Factoryben voltam pincérnő. Mindkét munkámat élveztem, de lassan kezdett kiütközni rajtam, hogy egyáltalán nem volt szabadnapom.

Úgy éreztem, ez az interjú mentőöv, amit felém hajítottak, de valahogy a kezem lecsúszott a kötélről és fenyegető kudarc várt rám.

A nők közül kettő be sem mutatkozott, amit furcsállottam, és még kínosabbnak éreztem ezt az egészet. Tara, a legjobb barátnőm csaja azért előre szólhatott volna. Éveken át ő volt a titkárnőjük, valószínűleg hozzászokott ahhoz, hogy milyen sűrű itt a levegő, és fel sem tűnt neki, hogy itt még a dizájner vörös téglafalakból is csak úgy ömlött a szexuális feszültség.

Úgy éreztem, ezek a falak összezárulnak körülöttem.

A jobb oldali nőnek skót akcentusa volt, és a negyvenes éveiben járhatott. Drága Chanel kosztümöt és dizájnerszemüveget viselt, ami fölött kikukkantva a BlackBerryjén üzengetett. A másik oldalon ülő, gyönyörű, hollófekete hajú, modell-külsejű, tetőtől talpig fekete bőrbe öltözött társa teljességgel az ellentéte volt konzervatív öltözködésű kolléganőjének. Legalább a hollófekete hajúban volt annyi kedvesség, hogy időnként rám mosolygott.

– Az önéletrajza nagyon soványka – jelentette ki Scarlet úrnő, a középen ülő, komoly, barna nő, ahogy átnézte az anyagomat.

Feltettem magamban a kérdést, hogy miért is csinálom ezt az egészet. Öt perccel ezelőtt, a váróban, az egyik jelölt kisietett innen, és ujjával a győzelem jelét mutatta felém.

– Remekül ment! – újságolta, és ahogy végigsasszézott a folyosón, dekoltázsa vidám táncot járt.

Fekete szoknyám és fehér blúzom sok szempontból ide nem illőnek tűnt. Komolyra, amolyan stréberre vettem a figurát, igyekeztem profinak tűnni. Biztosan kifinomult típust kerestek, olyat, aki könnyen beleolvad ebbe a közegbe. Kiegyenesedtem, még nem akartam beismerni, hogy vereséget szenvedtem.

A keményfa padló, a félhomály, a falon lógó, fekete-fehér városi életképek mind keleti parti hangulatot sugalltak, luxussal vegyítve. Ha mindezt azért alakították így, hogy rémisztő legyen, akkor sikerrel jártak.

– Miért szeretne itt dolgozni? – kérdezte Miss BlackBerry-mániás.

– Nos – széles gesztussal körbemutattam. – Mélyen hiszek abban, hogy az itteni nyitott szellemű környezet és a sokszínű vendégkör segít jobb emberré válnom.

Scarlet úrnőt láthatóan mulattatta a válaszom.

– Tehát nem a fizetés az oka?

– A fizetés igazán kiemelkedő – mondtam; megaláztatásomat későbbre tartogattam, amikor bánatomat egy üveg borba fojtom.

Szuggesztív tekintetüktől elpirultam. Megesküdtem volna, hogy átlátnak rajtam, és valahányszor nem tudtam megadni a kívánt választ, látták, hogy szép lassan egyre kisebb és kisebb leszek.

– Maga hová valósi? – kérdezte Scarlet úrnő.

– Charlotte-ba – válaszoltam.

– Gondolom, nem hiányzik a magas páratartalom – szólalt meg hollóhajú.

– Valóban nem.

– Maga nagyon fiatal – mondta a nő.

– Huszonegy vagyok.

Scarlet úrnő megfeszült.

– Mit tud, mit csinálunk mi itt?

– Különleges vendégek egzotikus igényeit elégítik ki. – Nagyon büszke voltam magamra, hogy sikerrel vettem ezt az akadályt.

– Kérem, válaszoljon a kérdésre! – mondta Miss BlackBerry üzenetírás közben.

Vártam, hogy megnyomja a Küldés gombot.

– Ez egy privát klub.

Scarlet úrnő ajka félmosolyra húzódott.

– Szadomazoklub – mondtam.

Scarlet úrnő ízelítőt adott abból, hogy milyen érzéseket kelt a kuncsaftjaiban.

– Szadizmus és mazochizmus? – Ez kérdés volt részemről, nem állítás.

– Gyönyör és fájdalom – mondta a BlackBerryre rákattant nő. – Az édesanyjának mi a véleménye arról, hogy maga itt dolgozna?

Érthető módon amikor Stella Willem művészellátójába jelentkeztem, ezt a kérdést nem tették fel.

– Az édesanyám évekkel ezelőtt meghalt. Mostohaanyám van.

– Ezt sajnálattal hallom. – A nő letette a mobilját az asztalra. – A mostohaanyja tudja, hogy itt van?

– Igen, természetesen – füllentettem.

Scarlet úrnő összefűzte az ujjait.

– Mi büszkén valljuk, hogy meghallgatjuk a titkokat, és meg is őrizzük őket. Ez több, mint pusztán egy klub. Külön társadalom az érzelmileg kiegyensúlyozott felnőttek számára, akik élvezettel fedezik fel különféle preferenciáikat ebben a biztonságos és a fejlődésüket segítő környezetben.

– Őszinte leszek – mondta Miss BlackBerry. – Mi büszkék vagyunk az őszinteségünkre; ön láthatóan nincs kibékülve a saját szexualitásával.

Erre nem tudtam mit mondani.

Scarlet úrnő folytatta.

– Olyan nincs, hogy a recepciós elpirul, valahányszor egy vendég belép.

– Scarlet úrnő arra céloz – tette hozzá Miss BlackBerry –, hogy vendégeink a világ minden tájáról érkeznek hozzánk. Exkluzív tagjaink is vannak. Az ő megelégedettségük különösen fontos számunkra.

– A legjobb barátom meleg – mondtam. – Nyitott szellemű vagyok. Egy szobában laktunk az egyetemi koliban.

– Maga meleg? – kérdezte Miss BlackBerry.

Fészkelődni kezdtem. Az állásinterjúkon nincsenek bizonyos szabályok?

Scarlet úrnő a kolléganőjére pillantott, majd bólintott felém.

– Mia!

– Nem – mondtam elvörösödve.

A hollóhajú hozzátette:

– Mia, mi nem felelünk meg azoknak a szabályoknak, amelyek más munkahelyeken léteznek. Talán kényelmesebben érezné magát egy olyan állásban. Nagyon örülünk, hogy ma meglátogatott minket. Tényleg.

Döbbent hallgatásom hosszúra nyújtotta a csendet.

Scarlet úrnő előrehajolt.

– Önuralom, taktika, felnőttes viselkedés, bölcsesség – mi ezeket a tulajdonságokat keressünk a munkavállalóinkban.

A teremben csend lett.

– Mindig is sikeresen segítettem az embereknek könnyíteni a lelkükön – mondtam halkan.

A folyosón valahol megszólalt egy telefon, ami megtörte a csendet, a feszültséget viszont nem enyhítette.

– Nekünk arra van szükségünk – mondta Scarlet úrnő –, hogy a recepciósunk ügyesen navigáljon az időpontok között. Regisztrálja az ügyfeleink érkezését. Ez egy fontos pozíció. Olyan személyt keresünk, aki tiszteletben tartja vendégeink magánszféráját, és azt érezteti velük, hogy szívesen látott vendégek nálunk. Mint a legidősebb Dom titkárnője, kiváló kommunikációs és szervezőképességekre lesz szüksége.

– Ez mind megvan bennem – mondtam.

Hollóhajú felszegte az állát.

– Nos, az jó.

Újabb suta csend állt be.

– Köszönjük, hogy eljött – mondta Scarlet úrnő.

Felálltam, és a táskámba nyúltam.

– Itt van az ööö… a Victoria’s Secretem.

Égő arccal hátráltam, és az ajtó felé indultam.

– Várjon egy pillanatot, kérem! – mondta hollóhajú; felállt, és megkerülte az asztalt.

Megpillantottam fekete, combközépig érő bőrcsizmáját. A szegecses csizmasarok gyilkos szerszámnak tűnt. A nő könnyedén odalépett hozzám. Ez a szépség volt az első domina, akivel életemben találkoztam. Csak úgy áradt belőle a szexuális magabiztosság, és megcsapott pézsma jellegű parfümje, amelyben keveredett a frissen szedett virág és az ámbra; Dior Poisonjának szédítő illata volt ez. Különös módon azonban volt valami vigasztaló ebben a nőben. Azt éreztem, hogy szinte bármivel el tud bánni. Vagy bárkivel.

– Pontosan mit mesélt magának Tara? – Lesimította a galléromat, ami valószínűleg egész idő alatt rosszul állt.

Scarlet úrnőre és Miss BlackBerryre pillantottam, miközben igyekeztem megzabolázni a galléromat.

– Tara említette, hogy ezt a gesztust esetleg úgy tekintik majd, hogy komolyan érdeklődöm a…

– Folytassa! – dorombolta a hollóhajú, akár egy párduc; ilyen volt ez a szépséges, ugrásra kész domina.

– Tara azt mondta, így kapta meg az állást.

A nő közelebb hajolt hozzám.

– Tara előttünk vette le a melltartóját.

Eltűnődtem, hogy Tara ezt vajon miért nem mesélte el.

A szoknyám felé intett.

– Látszik a bugyija vonala.

Pillantásom az ajtóra tévedt, és csak nehezen álltam meg, hogy össze ne rezzenjek. Idefelé gyorsan beugrottam a plázába, vettem egy új tangát, és csak letéptem róla a címkét. Bármennyire szükségem volt is erre az állásra, bugyi nélkül nem jöttem volna ide. Ilyesmire egyáltalán nem álltam készen.

Ezek a nők a szex sötétebbik felére specializálódtak. Ha itt akarok dolgozni, be kell bizonyítanom, hogy képes vagyok megküzdeni bármivel, amit az arcomba vágnak. Végignéztem a női versenybíróság arcán, és éreztem, hogy nem tudtam meggyőzni őket arról, képes vagyok veszélyesen élni. Csak kimerészkedtem a szikla peremére, ott egyensúlyoztam, készen állva, hogy lezuhanok a hosszan tartó, kínos pillanatok mélységébe, és alaposan seggre esem.

– Örömmel tanulok. – Végigszántottam a hajamon, úgy gondoltam, vége az egésznek. – Tanulni akarok.

A párduc hosszú, fekete szempillái alól nézett rám.

– Nem is mondta meg a nevét – közöltem.

– Charlotte.

– Én Charlotte-ból származom.

– Igen, már mondta.

Igen, mondtam, és most megint kellemetlen helyzetbe hoztam magam.

– Szólítson Lotténak – mondta Lotte.

Miss BlackBerrynek megszólalt a BlackBerryje, és felpillantott.

– Majd jelentkezünk.

Lotte ott maradt mellettem, mintha azt próbálgatná, hogy mennyire viselem el, ha belépnek a személyes zónámba.

– Kikísérem.

Elindultunk egy hosszú folyosón. Mindkét oldalon döbbenetes művészi alkotások: sötét, gótikus festmények függtek a falakon, én pedig szerettem volna hosszabban is megszemlélni őket. Bármi volt is a levegőben abban a teremben, önálló életre kelt. Talán a gazdag textúrájú parfümök keveréke volt, az a fajta, amit sosem engedhettem meg magamnak, és ami elegyedett a nők harcias magabiztosságával.

Eltűnődtem, hogy kerülhettek ide ezek a nők. Mi hajtotta őket e felé az életstílus felé, miért döntöttek úgy, hogy belépnek a fekete lakkbőr ruhák és a sötét, szexuálisan túlfűtött szexkamrák világába. Úgy tűnt, hogy ezek a helyiségek itt a legalsó épületszinten helyezkedtek el. Volt valami mélységesen gonosz ebben a gyönyör és büntetés dologban, és engem tulajdonképpen nagyon izgatott, hogy mi is zajlik itt pontosan.

Miután kiléptünk még egy ajtón, elindultunk arra, ahonnan jöttem. Lotte megnyomta a lift hívógombját. A nyakában a legnagyobb gyémánt csillogott, amit valaha láttam.

Ujjaival babrálta a vékony láncot.

– Egy nagyon csintalan kuncsafttól kaptam.

Önkéntelenül is felvontam a szemöldököm.

– Mielőtt idejött, mi volt a foglalkozása?

– Gyógyszerész voltam.

– Ez jobban fizet?

Lotte pillantása szinte égetett.

– Én ezt nem a pénzért csinálom. – Pillantása a másik, a titkárnő íróasztala mögötti lift felé tévedt. – Én gyógyító vagyok.

– Ez hová vezet?

– Oda visszük le a kuncsaftjainkat – mondta rekedtesen.

Gerincem bizseregni kezdett a várakozásteljes izgalomtól. Diszkréten megszemléltem az öltözékét. A combig érő csizma és a rászabott bőrfűző csábítón nyikorgott, ahogy megmozdult; sápadt dekoltázsa kiemelkedett a finom csipkeszél felett. A levegőben fűszeres füstölő illata szállt, és rejtett hangszórókból zene áradt: egy mély, idegen nyelvű kántálás, ami olyan megnyugtató volt, olyan rabul ejtő, hogy összerándult tőle a gyomrom. Az egész olyan tiltott volt!

Lotte lassan az ujja köré csavarta egyik hosszú hajtincsemet.

– Természetes szőke vagy?

– Igen.

– Gyönyörű – mondta. – Olyan vagy, mintha egy William-Adolphe Bouguereau-ból léptél volna elő.

– Ööö…

– Festő volt. – Lustán elmosolyodott. – Tudta, hogyan kell vászonra vinni egy nő lelkét. Tökéletesen megfestette volna a törékeny kis alakodat, azt a mélykék szempárt, és a rózsapiros ajkadat. – Közelebb hajolt. – Csak a régi mesterek lettek volna képesek megfesteni az ártatlanságodat.

Suta csend állt be.

Miután beléptem a liftbe, visszafojtott lélegzettel álltam mindaddig, amíg az ajtó becsukódott. Lotte egész testéből olyan érzékiség áradt, amiről eddig csak könyvekben olvastam. Az utolsó néhány perctől szinte szédültem, úgy éreztem, mintha most ébredtem volna valami álomból. Végignéztem a drága, teljes alakos tükrökön, a plüss szőnyegeken, és a csúcsmodern liftgombokon. Körülnéztem, kerestem a kamerát, de nem láttam.

A Mini Cooperem egy ezüst BMW és egy fekete Jaguar között állt. Amikor megláttam, hogy a kocsim mögül olajfolt terjed szét a betonon, felnyögtem. Abban reménykedtem, hogy a Minim legalább elindul, és nem vonom magamra kéretlenül a figyelmet azzal, hogy túráztatnom kell a motort, hogy beindítsam.

Pár percig álltam a friss levegőn, és magamba szívtam a hely nagyszerűségét. Ez a Pacific Palisades-beli klub még kívülről is ijesztő hatással bírt: sikkes téglaépülete, kiemelkedő, díszes homlokzata a privilégiumok diadalát hirdette. Tényleg azt hittem, hogy egy hozzám hasonló lány valaha is munkát kap egy olyan elegáns helyen, mint az Enthrall?

Mi a fenét képzeltem?

2. FEJEZET

ÚJFAJTA MEGALÁZTATÁS TALÁLT utat hozzám.

Úgy festett, új módszereket fedeztem fel, hogy miként tudom kínos helyzetekbe sodorni magam. A stúdiólakásomban ültem, a konyhapult mellett; újra és újra lejátszottam magamban a pokoli interjút.

Tenyerembe temettem az arcomat.

Az egyszobás lakás még jó ideig csak álom marad. Amikor először beköltöztem ebbe a stúdiólakásba, úgy éreztem, igazi kis palota; még soha nem volt ekkora lakásom. Bár mostanra már kinőttem, és a használtan szerzett bútoroktól igazi kudarchegynek éreztem magam. Ott volt a sarokban álló, ócska kanapé, a furfangosan elhelyezett párnákkal, amik elrejtették az előző tulajdonos által hátrahagyott foltokat. A recsegős, vén hűtő, aminek a dübörgésére minden éjjel felriadtam: a régóta tönkrement fagyasztóból próbálta kiköpni a jégkockákat.

A pohár sauvignon blanc sem enyhítette csalódottságomat. Még mindig dühös voltam magamra, hogy elszalasztottam egy ilyen kiváló alkalmat. Hullámokban öntött el a megbánás a gondolattól, hogy nem készültem fel eléggé, és az esély, hogy jó pénzt kereshessek, kicsúszott a kezem közül.

Tényleg átadtam a fehérneműmet egy állásinterjún? Odatettem a csipkés Victoria’s Secret bugyimat Scarlet úrnő elé, jelezve, hogy épp nincs rajtam semmi? Amúgy meg mi a csodát kezdhettek volna vele?

Tara pokolian cserben hagyott, és én próbáltam megérteni, hogy miért akarhatta, hogy pofára essem. Tara most már majdnem egy éve Bailey-vel járt, a legjobb barátnőmmel, és mindig is kedveltem; hétvégén gyakran találkoztunk, és soha nem éreztem azt, hogy ötödik kerék lennék. Tara egyszer sem mutatta, hogy féltékeny lenne rám, annak ellenére, hogy Bailey-vel nagyon régóta voltunk barátok, mivel együtt nőttünk fel Charlotte-ban. Tara és Bailey kapcsolata mostanában kissé feszült volt, de ennek semmi köze nem volt hozzám. Tara azzal fenyegetőzött, hogy Ausztráliába költözik, ahol a bátyja lakik. Szörnyű volt látni, hogy ez mekkora stresszt okozott Bailey-nek, annak ellenére, hogy soha nem akart mást, mint hogy Tara boldog legyen.

Mivel Bailey meglehetősen régimódi volt, nagyon meglepett, amikor pozitívan reagált arra, hogy jelentkeztem erre az állásra, pedig ő aztán szemtanúja volt minden egyes kudarcomnak. Első kézből tudta, hogy az élet jó néhányszor kegyetlenül elbánt velem.

Lehet, hogy Tara féltékenysége most először ütötte fel a fejét? Felkészületlenül mentem el arra az interjúra, túlságosam is ártatlannak néztem ki – szőke fürtök és az az ijedt kis őzikeszem…

Tara tudta, mennyire szükségem van erre a pénzre, milyen fontos nekem, hogy az életem újra sínen legyen, és ne érezzem még mindig azt, hogy csak túlélek. A mostohaanyám, Lorraine orvosi kiadási egyre sokasodtak, és én ígéretet tettem, hogy kifizetem őket. Egy kicsit muszáj volt levennem a válláról a terheket. Mindegy, Lorraine most tünetmentes volt, hála a kemoterápiának, és én úgy éreztem, imáim meghallgattattak. Miután apám meghalt, Lorraine vett magához, és így megmentett attól, hogy utcára kerüljek. Most rajtam volt a sor, hogy megmentsem őt.

Mélyet sóhajtottam; rájöttem, hogy nagyon közel jártam ahhoz, hogy sikerrel járjak.

Az utolsó pillantás, amit Lotte úrnő vetett rám, még mindig kísértett; az, hogy domina volt, csak rontott a helyzeten. A másik két nő helytelenítő pillantása elérte a kívánt hatást: tökéletesen jelentéktelennek éreztem magam. Ami még zavaróbb volt: banális válaszaimból nem derült ki vidám személyiségem, életszeretetem, és az a képességem, hogy mindenhez nyitott szívvel és nyitott elmével közelítek. Úgy néztem ki, mint egy rettegő kisiskolás. Elcsesztem, úgy, ahogy van.

Bánatosan felemeltem a kis, négyzet alakú, műanyag borítékot, amiben a tökéletes állapotú, 1952-es Mickey Mantle baseballkártya volt. Az imént vettem ki a szekrényemben féltve őrzött fémdobozból. Ilyen pillanatokban mindig elővettem. Ez volt a mentőöv a múltamhoz, és valahányszor ránéztem, megvigasztalódtam. Mindig apám jutott róla eszembe. Sikerült kimentenem egy dzsekiből, ami az övé volt. Az özvegye, Lorraine, minden mást eladott egy Rose Bowl cserebere-találkozón. Szükségünk volt a pénzre. Lorraine nem vette észre, hogy átkutattam apám holmiját, és kivettem ezt a kártyát. Pokoli bűntudatot éreztem, mivel újabb tízezer dollárt hozott volna a konyhára, talán többet is, ami számomra felért egy kisebb vagyonnal. Egyszer, amikor éheztem, felbecsültettem a kártyát, de amikor oda jutottam, hogy eladjam, képtelen voltam megválni tőle. Ez a Mickey Mantle-kártya volt az egyetlen tárgy, ami apámra emlékeztetett.

Ha nem tudom megszerezni ezt az állást, el kell adnom.

A bor keserű volt. Mivel a legolcsóbb fajtát választottam, most minden következményét éreztem annak, hogy túlfermentált bort iszom: hosszan megmaradó, savanyú ízt éreztem a számban. Mégis, az ígéret, hogy eltompíthatom ezt a fájdalmat, arra sarkallt, hogy tovább kortyolgassam.

És én még képes voltam órákon át azon tűnődni, hogy készen állok-e arra, hogy egy fétisklubban dolgozzam! A lélekbúvárkodásom meglepő eredménnyel zárult, és elfogadtam a gondolatot, hogy olyan helyen dolgozzam, mint az Enthrall. Biztosítottam magamat, hogy csupán titkárnői feladatot vállalnék. Nem mintha most már bármit is számított volna.

Továbbra is nagyon kíváncsi voltam arra, mi zajlik azokban a kínzókamrákban. Izgatott Lotte úrnő, aki Tara szerint Los Angeles egyik leghíresebb dominája. Fekete lakkbőrrel és korbácsokkal teli BDSM-világa egymillió fényévre volt az én kis életemtől.

Nagy bátran még egyet kortyoltam a borból, és csettintettem az ajkammal, hogy enyhítsek a nyelvemet megtámadó csípősségen.

Megszólalt az iPhone-om, én pedig arrébb toltam. Nem érdekelt, ki hív. Nem akartam felvenni. A kezem azonban elárult, és rápillantottam a számra. Ez nem Santa Monica-i körzetkód? Mi több, a Pacific Palisades?

Nagyot kortyoltam a borból.

3. FEJEZET

BAILEY MEGINT KITETT magáért miattam.

Állandóan kölcsönadta az összes fekete ruháját, addig, amíg nem volt pénzem arra, hogy sajátot vegyek. Az Enthrall dress code-ja a fekete volt. Szinte szédültem a gondolattól, hogy valóban megkaptam ezt az állást. Hogy értelmezhettem ennyire félre a jeleket? Mégiscsak tetszettem annak a három boszorkánynak! Kész őrület!

Az íróasztalom egyszerű darab volt, elegáns elülső üvegborítással, ami tökéletesen alkalmas volt arra, hogy közszemlére tegye frissen szerzett, új csizmámat. A sík képernyős számítógépet könnyű volt kezelni, és Lotte átadta nekem az Enthrall határidőnaplóját, amibe beleírhattam az időpontokat.

Ebben az Elie Tahari Estelle ruhában azt reméltem, a legjobb benyomást keltem az első napomon. Fekete, magas sarkú, Calvin Klein csizmát viseltem hozzá: az egyetlen darab volt, amit megengedhettem magamnak, hogy újonnan megvegyem a Macy’s kiárusításán.

Már most hiányoztak a barátaim a művészellátóból, és megígértem nekik, hogy tartjuk a kapcsolatot, ahogy a cheesecake-es barátaimmal is, akik sokkal elviselhetőbbé tették azokat a hosszú estéket, amikor pincérnőként kellett dolgoznom. Azt mondtam nekik, hogy az új munkahelyem egy éjszakai bár háziasszonyi pozíciója; nem voltam biztos benne, hogy mit gondolnának rólam, ha elmondanám az igazságot. Még várt rám egy beszélgetés Lorraine-nel.

Beszívtam a füstölő friss illatát, és elcsodálkoztam azon, hogy milyen villámgyorsan történt ez az egész. Úgy éreztem, az egész életem száznyolcvan fokos fordulatot vett. Évek óta először éreztem azt, hogy rend van bennem. Azt a félelmemet, hogy mindent elcsesztem és leégettem magam az interjún, felváltotta a büszkeség érzése: sikerült! Egyetlen esélyem volt megmutatni, mi rejlik bennem, és sokkal jobban sikerült, mint gondoltam. Ahogy átgondoltam a történteket, elfogott az izgalom.

A nagy bejárati ajtó mögött, tőlem balra, ahová a vendégeknek nem volt bejárásuk, három, luxusízléssel berendezett iroda helyezkedett el. Utánuk következett a fényűzően berendezett és felszerelt teakonyha; mi több, a személyzetnek még saját öltözője is volt, ami spává szélesedett ki. Engem az olyan menő helyekre emlékeztetett, ahová az ember azért megy el a születésnapján, hogy kényeztessék egy kicsit; mindent belengett a szantálfa mennyei illata, és a túlsó falnak támasztott, elegáns vízesésen egy Buddha-szoborfej pihent. Szemben egy fapad volt, ahol a személyzet tagjai lazíthattak; itt még szauna és jakuzzi is volt, emellett kedves gondolat volt a jéghideg citromos vizet adó ivókút. Amikor Lotte felszólított, hogy mindent kedvemre használjak, elöntött a boldogság.

Az Enthrall másik liftje ott volt mögöttem. Régi típusú, egymásba fonódó aranyrácsai drámai belépőként szolgáltak a legalsó szinthez. Lotte szigorú utasítása szerint előzetes engedély nélkül egyetlen vendég sem mehetett le oda. Lotte emellett azt is közölte, hogy oda nekem is tilos a bemenet. Nem okozott gondot számomra, hogy kitiltottak a kínzókamrákból.

A recepció területén minden a sötét faborításról és a visszafogott világításról szólt. A többi helyiséget látva ez ismerős témának tűnt. A burgundi vörös bársonykanapé kényelmesnek látszott. A keményfa padló loft érzetet keltett, bár a bejárat sötétvörös falaitól az embert önkéntelenül is elfogta a nyugtalanság. Ez a tökéletesség bennem aggodalmat keltett. Megszokom-e valaha?

Az első lift halkan sípolt egyet.

Felkészültem arra, hogy találkozom a mai nap első vendégével; végiggondoltam, hogyan is üdvözöljem, milyen szavakat használjak, hogy tompítsam a szinte biztosan kínos élményt, miszerint meg kell látogatnia ezt a műintézményt. Ahogy kinyitottam az Enthrall határidőnaplóját, és végignéztem a mai napot, délután kettő előtt nem láttam beírva senkit.

A liftajtó kinyílt, és egy magas, jóképű, húsz év körüli fiatalember lépett ki; rövid, szélfútta, homokszőke haja volt, hátizsákjának pántja keresztezte a mellkasát. Gyors léptekkel igyekezett felém, kezével árnyékolva a szemét.

– Helló! – intett, és elindult a személyzeti bejárat felé.

Felpattantam a helyemről, és odaálltam a fiatalember és az ajtó közé.

– Elnézést, uram, de oda csak a személyzet tagjai léphetnek be! – mondtam, és büszke voltam magamra, hogy milyen hivatalos hangon szólaltam meg.

Ott álltam a fiatalember és az ajtó között.

Nemes, intelligens arcával lenézett rám. Az ilyen arc jó vérvonalú felmenőkről mesél; biztosan mindkét szülője kivételes külsejű. A fiatalember olyan volt, mintha egy jachtmagazin címlapjáról lépett volna le a maga napbarnított, privilégiumokat sugalló megjelenésével. Igen, egyszerre volt csodálatos és viharvert is. Rabul ejtő egyveleg.

– A kontaktlencsém lassan beleég az íriszembe. – Megvakarta az arcát. – Kérem, álljon el az utamból!

– Uram, meg kell kérnem, hogy foglaljon helyet!

– Melyik munkaközvetítőtől küldték ide ideiglenesen? – kérdezte a fiatalember.

– Nem ideiglenesen vagyok itt, hanem teljes munkaidőben.

– Nem, az nem lehet! – füstölgött a fiatalember, és megragadta a kilincset, majd kinyitotta az ajtót. Félretolt, és végigrohant a folyosón.

Bosszantott az arroganciája; az íróasztalomhoz rohantam, és megnyomtam a pánikgombot.

Semmi.

Mi értelme a pánikgombnak, ha senki nem reagál rá? Kinyitottam az ajtót, és végigkémleltem a folyosón. Legalább jeleztem, hogy valaki betört ide.

Megjelent Lotte úrnő; szép, komótosan újraprogramozta a riasztót, aminek a fali billentyűzete inkább egy légkondicionálóéhoz hasonlított.

– Mia – szólalt meg –, minden rendben van.

– Ismeri az urat? – Átnéztem Lotte úrnő válla fölött, és tekintetem megpihent a nemrég berontott fiatalemberen.

Ó, a francba!

A fiatalember haragosan, élénken bámult rám, sötétkék szemének tekintete szinte égetett. A büszke archoz szépen formált vonások társultak. És bosszantó magabiztosság. Mivel kivette a kontaktlencséjét, most kerek szemüveget viselt, és a borostája, ami eddig nem tűnt fel, azt sugallta, hogy ne szórakozz velem. Mégis úgy öltözködött, mint egy diák: fehér inge nyitva volt a nyakánál, fekete zakóját pedig valamikor levehette.

Lotte a fiatalember felé intett.

– Mia, ő Richard Booth. Az új főnököd. – Megfordult. – Richard úr. Örömmel mutatom be az új titkárnőjét, Miss Laurent.

A vérnyomásom az egekbe szökött, és remegő lábbal döbbentem rá, hogy ez a hihetetlenül jóképű férfi, aki láthatóan Dom, a főnököm.

Újra normálisan vettem a levegőt.

– Miát jól kiképeztük – mondta Lotte. – Látja? Még mi sem juthatunk be ide. – Úgy beszélt, mintha viccelne.

– Miért nem én felvételiztettem? – kérdezte Booth jeges hangon.

– Az igazgató úr igent mondott rá – mondta Lotte. – Kijelentette, hogy ebben nem ismer pardont.

– Mégis miben ismer pardont? – kérdezte Richard.

– Köszönjön már! – suttogta oda neki Lotte.

Zsarnoki viselkedése a várt hatást keltette Richardban, aki bólintott felém.

– Miss Lauren. Egy cukorral iszom a kávémat. Öt perc múlva várom az irodámban.

– Kérem – mondtam.

Lotte meglepett pillantást vetett rám.

– Kérem – mondta Richard homlokráncolva.

– Szólítson Miának – mondtam, mert eszembe jutott, hogy Tara kitanított, hogyan kell magabiztosan viselkednem. – Szólíthatom Richardnak?

Richard sarkon fordult, és bement az ajtón.

– Ragyogtasd rá azt az édes mosolyodat! – mondta Lotte. – Majd észhez tér.

Kicsit kizökkentett, hogy Richard nem tudta, hogy felvettek ide, de elmentem Lotte mellett, majd beléptem a konyhába.

Beszívtam a legjobb minőségű kávészemek friss illatát. A csomagra tűzött árcédula szerint még drága is volt. Eltűnődtem, hogy az illat miért mindig sokkal finomabb, mint az íz; a kávéba öntöttem tejet a rozsdamentes acél hűtőben talált dobozos tejből, fogtam egy kis zacskó alacsony kalóriatartalmú cukorpótlót és egy kis zacskó kristálycukrot, majd elindultam. Megálltam Richard ajtaja előtt, és igyekeztem összeszedni magam, próbáltam közönyösnek mutatkozni. Richard kissé félelmetes volt.

Richard épp telefonált, és mutatta, hová tegyem le a csészéjét – az íróasztalán heverő ezüst poháralátétre. Nagyon igyekeztem, hogy ne löttyintsem ki; letettem a csészét az alátétre, és hátraléptem. Richardból akkor is áradt az intenzitás, amikor nem is nézett oda. Örömmel indultam kifelé.

– Mia! – szólt utánam Richard, eltakarva a telefont. – Egy pillanatra, kérem.

Közelebb léptem az asztalához.

Beletúrt az előtte heverő, nyitott, bézs mappába.

– Itt van előttem az anyaga – mondta a hívó félnek. – Mi történt?

Még soha életemben nem voltam ilyen menő irodában – a könyvszekrény még a faborítású falaknál is sötétebb színben pompázott. Könyvek helyett azonban különféle dísztárgyak sorakoztak rajta: a legalsó polcon egy Buddha ült, folytatva az öltözőben megkezdett témát, a legfelső polcon egy jachtmodell állt, alatta pedig, egy külön kis dobozban, egy középkori hüvelykszorító volt, ami éles ellentétben állt a Buddhával.

A bal oldali, túlsó fal mellett drága, bőrszegecses kanapé helyezkedett el. Elképzeltem, ahogy Richard kinyújtóztatja hosszú lábát, és ebédszünetben szundít egyet.

Jobbra három fénykép függött, fekete keretben. Mindegyiken egy-egy ember szerepelt, aki valamiféle fenegyerek-mutatványt hajtott végre. Az első egy férfi szó szerint lelógott egy sziklafalról – a fotó egy helikopterről készült. A másodikon egy férfi az Eiffel-toronyról ugrott le, hátán egy vékony ejtőernyővel. A harmadik képen, ami láthatóan a legextrémebb volt mind közül, egy víz alatti ketrecben úszó férfi nyújtotta ki a kezét egy cápa felé.

Elkaptam a pillantásomat, és azon tűnődtem, hogy vajon Tara eldöntötte-e már, hogy Ausztráliába megy, bár Bailey miatt reménykedtem, hogy meggondolta magát.

– Persze, mindenképpen fosszuk meg a tagságától! – mondta Richard. – És adjuk vissza a pénzét. – Felpillantott rám.

Elfordítottam a tekintetemet a cápás fotóról, de valahogy ismét magához vonzotta.

– Nem, teljes mértékben egyetértek – tette hozzá Richard. – Dominic, nagyon köszönöm, hogy ezt elintézed. Később beszélünk. – Letette, és pillantása követte az enyémet.

– Ezek a pasik tiszta őrültek – mondtam, bár azt, aki a cápát próbálta megsimogatni, némileg megértettem.

– Visszahúzta a karját, mielőtt a nagy fehér cápa közelebb jött volna – mondta Richard. – Gyávaság, ha engem kérdez.

Igenis kiérdemelte azt a haragos pillantást, amit rá vetettem.

Richard belekortyolt a kávéjába, és elfintorodott.

– Ó! Nem tudtam, hogy édesítővel szereti, vagy…

Richard biccentett.

– Rendes cukorral.

Feltéptem a zacskót, és beleöntöttem a csészéjébe a kristálycukrot, majd elkevertem a fapálcikával, amit aztán az íróasztala mögötti szemetesbe hajítottam.

Richard ismét belekortyolt a kávéba.

– Így már jobb. – Pillantása lefelé vándorolt. – Szép a csizmája!

– Új. – Igyekeztem nem összerándulni saját idétlen válaszomtól.

– Tetszik.

Úgy éreztem, pontosan erre a fajta kedvességre van szükségem attól az embertől, aki a főnököm lesz, és nagyon örültem, hogy kaptam némi ízelítőt figyelmességéből.

Richard ismét ivott egy kis kávét.

– Lotte mindent átbeszélt magával?

– Igen.

Richard megfordult magas támlájú székében.

– Tisztában van azzal, hogy mit csinálunk itt, ugye? És száz százalékban benne van?

– Ó, igen – mondtam, remélve, hogy nem tér rá a részletekre.

– Mindennap előttem fél órával érkezik. Megnézi az e-mailjeimet, és közli velem, melyek sürgősek. A nevemben ne válaszolja meg őket. Soha. – Előrehajolt. – Azzal kezdünk, hogy végigmegyünk az adott nap időpontjain. Nem mindegyik az Enthrallba szól. – Legyintett. – Ezt majd később megbeszéljük.

– Köszönöm szépen ezt a lehetőséget – mondtam. – Nagyon hálás vagyok!

Richard meglepettnek tűnt.

– Nem én vettem fel magát. Hanem az igazgató.

– Ó.

Richard hátradőlt, és jeges pillantása kissé túl sokáig pihent rajtam.

– Még egy kávét? – kérdeztem.

– Még ezt sem ittam meg. – Továbbra is bámult.

Különös, eddig ismeretlen, remegő érzés támadt a gyomorszájam környékén.

Richard kinyitott egy oldalsó fiókot, belenyúlt, majd felém nyújtotta a tenyerét.

– Tessék.

Előreléptem, és kivettem a kezéből a kulcsot. Érintésétől bizseregni kezdett az ujjam. Richard visszakapta a kezét.

– A kínzókamra liftkapujának kulcsa – mondta. – A maga feladata lesz kinyitni a kaput a vendégeknek és kísérőiknek. Tartsa jól elzárva. Ne vigye haza. – Összehúzta a szemét. – Az engedélyem nélkül ne menjen le oda! Megértette?

Bólintottam.

– Egyelőre ennyi.

Az ajtó felé indultam.

– Tegye boldoggá a vendégeinket! – szólt utánam Richard. – Csupán ennyit kérünk magától. Legyen udvarias. Türelmes. Kedves.

– Természetesen – mondtam; visszafordultam, hogy szembenézzek vele. – Mi más lennék?

Érdeklődő pillantása ismét rám irányult.

– Buddha kilenc.

– Tessék?

– A Gmail-fiókom jelszava.

– Rendben. – Becsuktam magam után az ajtót.

A konyhában öntöttem magamnak a maradék kávéból, és visszatértem az asztalomhoz. Pár perc múlva Richard kódja segítségével megnyitottam az e-mailjeit. Szerettem volna végigolvasni a régi üzeneteit, de aggódtam, hogy észreveszi, ezért nem tettem meg.

Egy bizonyos Cameron Cole új üzenetén kívül – aki a Soho House nevű helyre megbeszélt esti találkozójukat jelezte vissza – több órán keresztül nem jött semmi. Így volt időm átrendezni az íróasztalomat. Mindenütt irodaszerek hevertek, így kicsit több mint egy órámba került rendet rakni.

A lift sípolt, és tudtam, hogy Monsieur Trourville érkezik. Az ő neve volt elegáns írással bejegyezve az Enthrall határidőnaplójába délután két órára.

Lotte elmagyarázta, hogy az ügyfelek nem szeretik, ha a saját nevükön tárolják őket mindenféle adatbázisban, ezért minden időpontot ceruzával írnak be, és amikor a vendég megjelenik, a titkárnő kiradírozza. Eltűnődtem, hogy a számlázáshoz és az adózáshoz mindezt hogyan tartják számon, de nem akartam szóba hozni, nehogy átadják nekem az Enthrall adminisztrációjának ezt a részét. Jó érzés volt itt lenni a recepción, időnként átirányítani hívásokat, legépelni egy-egy levelet Richardnak és fogadni a vendégeket. Hálás voltam a kis lazaságért azután, hogy két munkahelyen próbáltam egyszerre megfelelni. És mindez fantasztikus, évi hetvenötezer dolláros fizetésért – ez megmutatta, hogy ez egyszer kivételesen nekem is lehet szerencsém.

Monsieur Trourville végigjött a folyosón. Felálltam, hogy üdvözöljem. A neve alapján idősebbnek képzeltem, de a harmincas éveiben járt. Rendkívül hivatalosnak tűnt háromrészes öltönyében és ballonjában, de amikor elmosolyodott, kipukkant az őt körülvevő fensőbbségesség buborékja. Ha a neve nem árulta volna el, kedves arca és nemes vonalú orra alapján rájöttem volna, hogy európai.

– Monsieur Trourville – szólítottam meg. – Hozhatok egy italt?

– Nem, köszönöm – mondta. – Maga biztosan az Enthrall új titkárnője. Lotte úrnő mesélte, hogy ha megjövök, új lány fog várni.

Odaléptem, hogy bemutatkozzam.

– Mia vagyok.

Monsieur Trourville rémülten pillantott a kezemre.

– Én nem…

Lotte rontott be a személyzeti ajtón.

– Monsieur! – Szokásos kedvessége eltűnt, viselkedése parancsoló volt. – Uram, ön késett! Ez elfogadhatatlan!

A falióra azt mutatta, hogy Monsieur idejében érkezett, mégis szó nélkül fogadta ezt a vádat, és szégyenkezve lehajtotta a fejét.

– Látom, megismerkedett az új titkárnőnkkel – fordult felém Lotte. – Kérem, nyissa ki a kaput, Miss Lauren.

Megkönnyebbültem, hogy Lotte komorsága nem nekem szól, és elővettem jól elrejtett kulcsomat felülről a második fiókból, majd beleillesztettem az arany keresztvasas kapu zárjába. Könnyedén fordult. Lotte bólintott, és egy gombnyomással már hívta is a liftet. Az ajtó kinyílt, Monsieur Trourville és Lotte belépett a fülkébe.

– Zárja be! – mondta Lotte.

Az ajtó bezárult.

Reméltem, hogy van menekülő útvonaluk, ha arra kerülne a sor. Bár őszintén szólva, elnézve a Monsieur Trourville-nak parancsolgató Lottét, az úriember emiatt aggódhatott a legkevésbé.

Lotténél egy korbács volt.

4. FEJEZET

EGY HÉT UTÁN kezdtem azt érezni, hogy beilleszkedtem.

Richarddal nem sűrűn találkoztunk, alig adott munkát, és elég gyakran a teakonyhában lógtam Lottével, Scarlettel és az egykori Miss BlackBerryvel, akit Lady Pennynek hívtak. Bár kiderült, hogy Penny csak időnként dolgozik az Enthrallban.

Hálás voltam, hogy befogadtak kis csapatukba, bátorítón szóltak hozzám, és megosztották tudásukat a szerelem, a munka és Scarlet szavai szerint, ami a legfontosabb, a vásárlás területéről, miközben Lotte házi készítésű morzsasütijét eszegettük. Dominaruháikban fenyegetőnek tűntek, de hozzám mindannyian nagyon kedvesek voltak.

Örömmel főztem nekik kávét minden reggel, és ügyeltem arra, hogy mindenük meglegyen, elintéztem nekik néhány apró-cseprő ügyet, kiszaladtam a postára, a tisztítóba, sőt néha be is vásároltam nekik.

A napom fénypontja az volt, hogy a klub hátsó udvarában az aranyhalakkal teli tóra néző privát kertben elfogyaszthattam céges büféebédemet. Megnyugtató volt nézni az ezüst és narancssárga halakat, és azon tűnődtem, rajtam kívül más miért nem élvezi ki ezt a látványt.

Mivel még volt fél óra Monsieur Trourville következő időpontjáig, az íróasztalomnál kinyitottam a naplómat, és fél órán keresztül számolgattam – átgondoltam az anyagi helyzetemet, és arra jutottam, hogy nagyjából két év alatt sikerül kifizetnem a mostohaanyám orvosi költségeit. Természetesen csak akkor, ha továbbra is odafigyelek arra, hogy mennyit költök és mire. A sötét alagút végén megcsillant a fény, bár ez aligha volt fogható életem legsötétebb éveihez. A pálmát az vitte, hogy a tizennegyedik születésnapom másnapján kokaintúladagolás miatt elveszítettem a szülőanyámat, néhány évvel később pedig apám halálos motorbalesetet szenvedett.

Borzongva száműztem ezeket a gondolatokat oda, ahová tartoztak – minél messzebb, oda, ahol már nem tudnak megérinteni vagy fájdalmat okozni. Nem volt joguk befurakodni új életembe, sötét felhővel borítani a kecsegtető, jobb jövő egét. Megmarkoltam az íróasztalom szélét.

A bejárati lift sípolt.

Felpattantam. Most az íróasztalom mögött maradtam. Lotte szerint Trourville nem szereti, ha megérintik.

– Vagyis csak akkor, ha az érintés a gyönyör vagy a fájdalom végleteiben történik – tette hozzá Lotte.

Eltűnődtem, miféle borzalmas dolgok történhettek vele, hogy ilyen lett. Kívülről olyan hűvösnek, olyan normálisnak tűnt.

Monsieur Trourville egy aktatáskával a kezében jelent meg. Gyengéd bólintással jeleztem együttérzésemet. Az órára pillantva úgy számoltam, hogy legalább tíz perccel előbb jött, valószínűleg kompenzálva, hogy a múltkor késett.

– Jó reggelt, uram! – üdvözöltem.

Monsieur megállt az íróasztalom mellett.

– A megismerkedésünkkor nagyon kedves volt hozzám. Ezért szeretnék köszönetet mondani.

– Ez természetes – mondtam. – Örömmel tettem. – Reméltem, hogy kedvességem ellensúlyozza Lotte komorságát. – Hozhatok valamit?

Monsieur feltette aktatáskáját az asztalomra, és kinyitotta.

– Hoztam egy ajándékot. – Átadta az öklömnyi, ezüst-piros csomagolópapírba burkolt dobozkát. – Remélem, hogy amikor legközelebb jövök, viselni fogja.

– Örömmel! – Eszembe jutott a vakító gyémánt, amit Lotténak ajándékozott. Elvettem a dobozt, ügyelve, hogy ne érjek a kezéhez. Arra céloz, hogy netán fülbevalót kapok?

– Nagyon sokat jelentene számomra!

– Akkor örömmel fogom hordani. – Eltűnődtem, meddig tudom megtartani az ajándékot, és mikor leszek kénytelen eladni. Ha ez a gyémánt csak feleakkora, mint amilyet Lotte kapott, egy szempillantás alatt rendezni tudnám a fele adósságomat.

Monsieur lepillantott rám.

– Ha valóban hordja, teszek róla, hogy külön juttatást kapjon!

– Természetesen hordom – mondtam; megdöbbentett a nagylelkűsége.

Lotte rohant be a személyzeti ajtón.

Arra számítottam, hogy örülni fog Monsieur Trourville korai érkezésének, de Lotte láthatóan bosszankodott. Pillantása a dobozra tévedt, amit a mellemhez szorítottam.

– Megtarthatod – mondta Lotte, és korbácsával Trourville-re mutatott. – Netán különleges engedékenységre számít ezért?

– Soha, úrnőm – mondta Trourville.

A kulcsért nyúltam.

– Miss Lauren, majd együtt nyitjuk ki az ajándékát – mondta szigorúan Lotte.

– Igen, Lotte úrnő – mondtam, és rámosolyogtam Monsieur Trourville-re.

A számítógép mellé tettem a dobozt.

Ők ketten eltűntek a tiltott zónában, én pedig becsuktam mögöttük a kaput.

Még volt egy kis szabadidőm utánanézni azoknak a dolgoknak, amik itt folytak. Megnyitottam a keresőt, beütöttem, hogy szadomazo, és elmerültem a kibertérben….

Képtelen voltam felfogni, miért akarhatja bárki is, hogy megkötözzék és kipeckeljék a száját. Nem beszélve arról, hogy egyesek szexuális segédeszközöket dugnak fel maguknak ide-oda. És mi a csodát látni az arcukon? Átszellemültséget? Egész egyszerűen nem volt odaillő.

Ez a rövid, a szadomazo területére tett kirándulás teljesen megdöbbentett.

Hátradőltem a székemben; nem igazán értettem a képet, amit épp néztem, és azon gondolkoztam, hogy ilyeneket itt is csinálnak-e. Talán nem a megfelelő honlapokat kerestem fel. A hardcore képektől, amiken bőrbe öltözött férfiak különféle segédeszközöket használtak meztelen nőkön, megdöbbentem, de különös módon fel is ajzottak. Richard nem olyan alkatnak tűnt, aki ilyesmibe belemegy. Mindig egy könyvbe temetkezett, a múlt héten talán Chaucert olvasott, mostanában pedig Thomas Hardy Lidércfény című regényét.

Összezártam a lábamat, és megpróbáltam figyelmen kívül hagyni a combom között vibráló érzéseket. Fantáziám vadul szárnyalt, ahogy elképzeltem, hogy Richard mindezt velem csinálja az egyik ilyen kínzókamrában. Azon a helyen, ahová tilos belépnem. Amitől még titokzatosabb az egész. Még tiltottabb.

Száguldoztak a gondolataim…

Richard, ahogy elfenekel. Richard, ahogy megcsókol. Richard keze, ahogy végigvándorol a mellemen, és megcsavarja a mellbimbómat. Vajon használt már olyan mellbimbócsipeszt, amit a fotókon láttam? Nem fáj nagyon? Egy szeánsz után oda lehet bújni hozzá egy ölelésre? Beszívnám az illatát – azt az illatot, amiben keveredik az óceán és még valami másnak, valami drága dolognak az illata.

Egy csipetnyi izgalom. Valami csodálatos, bizsergő érzés odalent…

Richard szája lecsúszik a combom közé, nyelve a puha húson köröz, nyaldossa…

Sípolt a lift.

Az egér után nyúltam és bezártam a keresőt; úgy tettem, mintha roppant elfoglalt lennék.

Richard lépett ki a liftből.

– Hogy telik a reggele?

Kerültem a tekintetét, és így szóltam:

– Köszönöm, jól.

– Nem hívtak?

– Nem. Az imént érkezett meg Monsieur Trourville. Lotte van vele. – A kapu felé pillantottam.

– Minden rendben van, Mia?

– Igen – mondtam, és igyekeztem nem elpirulni.

Attól, ahogy a nevemet mondta, megborzongtam, és szinte képtelen voltam ránézni. Főleg azután, hogy a képzeletemben elrepültünk a fájdalom termébe. Richard összehúzott szemmel méregetett.

– Milyen a mai napja? – kérdeztem.

– Csak most jöttem. – Richard a bontatlan ajándékomat nézte. – Ezt Monsieur Trourville adta?

– Igen. Még nem nyitottam ki – közöltem teljesen fölöslegesen. – Lotte szeretné, ha megvárnám vele. – Nagyot nyeltem. – Vagyis Lotte úrnő.

– Ó.

– Most fő a kávé.

– Tökéletes. Kérem, tegyen le egy csészével az asztalomra.

Borzongás futott végig a gerincemen és megmerevedtem; elfogott a bűntudat az internetes keresés miatt.

Richard áthajolt fölöttem, és megszemlélte a számítógépem képernyőjét.

– Új háttérképet kellene beállítania. – Megkerült, és intett, hogy álljak fel.

Leült a székembe, megragadta az egeret és megrázta, hogy életre keltse a képernyőt. Megpróbáltam felidézni, hogy bezártam-e az utolsó keresésem után a böngészőt. Richard keze az egéren volt, és még mindig engem nézett.

– Hozom a kávéját – mondtam, és elindultam.

Égett az arcom a gondolattól, hogy esetleg rajtakap, hogy miket nézegetek a neten. Nekidőltem a konyhapultnak, és arcomat a tenyerembe temettem. Csak elképzelni tudtam, milyen tökéletesen elgyengülnék, ha valóban megérintene odalent. Igyekeztem valami másra összpontosítani, ezért elkészítettem Richard kávéját: cukrot és tejet tettem hozzá, majd visszamentem az irodájába, miközben megpróbáltam megnyugtatni még mindig vadul dobogó szívemet.

A forró kávét az asztalára tettem, amin katonás rend volt. Még a ceruzák is szétválogatva, külön feküdtek, ahogy a luxustollak is. A karcsú iMac és a mellette pihenő elegáns vonalú egér drágának tűnt.

Amikor Richard bejött, rémülten összerezzentem.

– Hallom, szereti a halastavat – szólt Richard, és hátizsákját a bőrkanapéra hajította. Közönyös arckifejezéséből úgy tűnt, nem vette észre, miket nézegettem, sem azt, hogy mindez milyen hatással volt rám.

– Megnyugtat – vontam vállat. – Az ebédszünetben maga is lemehetne.

– Le szoktam. A tűzlépcsőn keresztül.

Eltűnődtem, hogy a kínzókamrájában miféle vészkijárat lehet, bár úgy éreztem, még nem állok készen, hogy ezt megkérdezzem tőle, nehogy arra terelődjön a beszélgetés, hogy ő maga miket művel odalent.

– Szüksége van valamire? – kérdezte Richard.

– Ööö, nem.

Richard vidáman felvonta a szemöldökét.

Kifelé menet végig magamon éreztem a tekintetét.

Az íróasztalomnál hálás voltam azért, hogy olyan nagy a távolság a munkaasztalom és Richard irodája között. Richard háttérnek japán kertet állított be nekem, halastóval. A megnyugtató látványtól egészen ellazult a vállam, és elmosolyodtam a gondolattól, hogy Richard időt szakított arra, hogy mindezt megcsinálja nekem. Talán mégiscsak kedvel. Megbizonyosodtam, hogy valóban: minden netezős előzményt már jóval azelőtt eltüntettem, hogy Richard megpillanthatta volna. Értelmetlen volt ezen aggódnom.

Az ajándékos dobozom nem volt a helyén.

Végignéztem a fiókokat, aztán eszembe jutott, hogy hátha Richard tette el biztos helyre.

A telefonom megcsörrent.

– Mia, bejönne, kérem? – szólalt meg Richard hangja a házi telefonból.

Nem szívesen hagytam félbe a keresgélést, de felpattantam a helyemről, majd felkaptam a noteszemet és a tollamat.

Megálltam az íróasztala előtt, vártam, hogy felpillantson a jegyzetelésből. Az ajándékom a telefonja mellett feküdt.

– Lassan kifogy a nyomtatómból a festék – mondta Richard, és átadott egy cetlit. – Általában ezt rendeljük, de az utolsó titkárnőm kicsit túlterhelt volt. – Elmosolyodott. – Vizsgái voltak, amitől néha kihagyott az agya. Elhozná az Office Depot-ból?

– Természetesen.

Richard az ajándékra tette a kezét.

– Remélem, nem bánja. Úgy gondoltam, legjobb, ha visszaadjuk.

– Miért?

– Mert semmi köze ahhoz, ami a maga szerepe itt. – Hátradőlt. – Majd megmagyarázom Monsieur Trourville-nek. – Richard összeszorította az ajkát, amolyan köszönöm, ennyi volt módon.

– Lotte úrnő is megtartotta a Monsieur Trourville-től kapott ajándékát.

– Mert ő a dominája. – Richard belekortyolt a kávéjába. – Mindegy, ez másfajta ajándék. – Kifelé terelt. – Köszönöm, Mia.

– Megnézhetem, mi az?

Richard hátradőlt, és végigsimított a homlokán.

– Később.

Nem akartam ilyen könnyen feladni, és tovább próbálkoztam.

– Valami azt súgja, hogy nem örül majd neki – mondta Richard.

– Maga tudja, mi az?

– Sejtem.

– Miért ne örülnék neki?

Richard megadón felemelte a kezét, így izgalmamat leplezve a doboz után nyúltam.

– Jöjjön, a teakonyhában nyissuk ki! – Richard felállt, és előrement. – Legjobb, ha más nők is jelen vannak.

Ez annak a jele, hogy ez valóban egy gyémánt?

Ahogy beléptünk, Scarlet úrnő ránk mosolygott; pillantása az ajándékra tévedt.

Lady Penny felemelte a kávéskannát.

– Kér még?

– Hogyne – mondta Richard, és felé nyújtotta félig üres csészéjét.

Penny kávét töltött neki.

– Te is kérsz, Mia?

– Nem, köszönöm. – Letéptem a csomagolópapírt. A fekete doboznak két csuklópántja volt; könnyedén kinyitottam. A dobozban két finom ezüstgolyó volt, amit vékony zsinór kötött össze.

– Ezt kitől kaptad? – kérdezte Penny, és sötét pillantást vetett Richardra.

– Még csak az hiányozna! – Richard égnek emelte a tekintetét. – Monsieur Trourville.

– Ez micsoda? – kérdeztem, és megpróbáltam elrejteni csalódottságomat.

Richard belekortyolt a kávéba.

– Maga szerint micsoda?

Elgondolkodva húzogattam a számat.

– Levélnehezék?

Richard köhögésben tört ki, és elnyomott egy mosolyt. Penny és Scarlet tétován összenézett.

– Biztos, hogy nem tudod? – kérdezte Penny.

Élénken elpirultam, azon tűnődve, hogy a férfianatómia egy bizonyos részét ábrázolja-e.

– Ezt tuti nem rakom ki az íróasztalomra!

Richard együttérzőn intett felém.

– Próbáltam megkímélni ettől…

– Ez gésagolyó – közölte Scarlet.

Homlokráncolva nézegettem a dobozt.

– Mia, ez kéjgolyó – pontosított Penny.

Leesett az állam.

– Úgy érti, fel kell dugni a…

– Igen – mondta Scarlet.

Az asztalra tettem a dobozt.

– Elég gáz az is, hogy a tampont fel kell dugni, nemhogy még valami ilyesmit is…

Csend állt be, és arcukon csak meglepetést láttam.

– Jól van – szólalt meg Richard, és elindult kifelé a kávéjával.

Megvártam, amíg kiment.

– Monsieur Trourville megkért, hogy valahányszor idelátogat, viseljem. Azt hittem, fülbevaló.

Penny felnevetett.

– Te mindig megnevettetsz, Mia!

Égett az arcom.

– Jaj, ne! Azt mondtam neki, hogy boldogan megteszem!

– Mit ígért neked? – kérdezte Penny.

– Rendkívüli juttatást.

– Mondd meg Monsieur Trourville-nek, hogy betetted – mondta Scarlet.

– Rá fog jönni – ült le mellé Penny. – Megnézi majd a pupilláját.

Leültem Penny mellé, és fejemet a kezembe támasztottam.

– Hogy lássa, hazudok-e?

Penny megrázta a fejét.

– Hogy felizgultál-e.

– És ez nem okoz fájdalmat?

– Vibrál – mondta Scarlet. – Tulajdonképpen kellemesen izgató.

Bámultam a dobozt, és gyűlöltem magam a lepcses szám miatt, hogy rábeszéltem Richardot, hogy megengedje, hogy kinyissam a dobozt. Azon tűnődtem, hogy leszek képes még egyszer odaállni a főnököm elé. Azt kívántam, bárcsak megvártam volna vele Lottét.