SZERB ANTAL

A PENDRAGON LEGENDA

Szerkesztő:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2021

ISBN: 978-615-6377-90-6

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

- My way is to begin with the beginning, szokásom a kezdetén kezdeni - mondta Lord Byron, és ő csak tudta, mi illik, ha előkelő angolokról van szó.

Végeredményben minden történetem ott kezdődik, hogy megszülettem Budapesten és rövid idő mulva már az volt a nevem, ami most is: Bátky János. Ezt akkor még nem tudtam.

De a rövidség okáért elmellőzöm, ami megszületésem és az Earl of Gwyneddel való megismerkedésem közt lejátszódott, a harminckét esztendőt, közben a világháborúval. Elmellőzöm, mert hiszen rendkívüli történetemnek nem én vagyok a hőse, hanem ő.

Rátérek ismeretségünk történetére. A szezón vége felé, a nyár kezdetén, Lady Malmsbury-Croftnál voltam esti összejövetelen. A hölgy nagy jóakaróm volt, még abból az időből, amikor Donald Campbell tudományos titkára voltam. Mert foglalkozásomra nézve az a foglalkozásom, hogy rendelkezésére állok idősebb angoloknak, akiknek az a rögeszméjük, hogy valami szellemi munkát akarnak végezni. De nemcsak ebből élek. Van egy kis vagyonom, az édesanyám után, szerényen megélhetek abban az országban, amelyikben akarok. Választott hazám sok éve Anglia. Szeretem az angol táj úriságát.

Az est folyamán a háziasszony megragadott és odaevezett velem egy csodálatos fejű, magas, őszhajú úrhoz, aki hallgatagon mosolygott egy karosszék fenekén.

- Earl, - mondta - ez az úr Bátky János, aki középkori angol rovarevőkkel foglalkozik, vagy ókori olasz cséplőgépekkel, most nem emlékszem pontosan. De szóval, valamivel, ami Önt nagyon érdekli.

És ezzel ott hagyott bennünket.

Mi egy ideig jóindulatúan mosolyogtunk egymásra. Az earl feje rendkívül vonzó volt. Régi könyvek első lapján látni ilyen fejet, de babérkoszorúval. Mainapság ilyen fejek nem igen teremnek.

Egyben roppantul szégyeltem magam, mert úgy éreztem, hogy a nemes lady pontatlan megjelölése enyhén kómikus színben tűntet fel.

- Ha nem haragszik, - mondta végre az earl - engedje meg, hogy megkérdezzem, mit akart háziasszonyunk tulajdonképpen mondani?

- Mylord, a szomorú az, hogy a ladynek bizonyos fokig igaza volt. Bölcsészdoktor vagyok, a fölösleges tudományok tudora, és mindennel foglalkozom, ami rendes embernek nem jut az eszébe.

Így próbáltam elszellemeskedni egy komolyabb téma felmerülését, például, hogy mivel foglalkozom. Jól tudtam, hogy az angolok nagyon rossz néven veszik, ha valaki intellektuális érdeklődést árul el.

De az earl furcsán elmosolyodott.

- Kérem, velem még komolyan is beszélhet. Én nem vagyok angol. Walesi vagyok és az, mondjuk ötven százalékig olyan, mintha kontinentális volnék. Egy angol sosem kérdezné meg Öntől, hogy mivel foglalkozik, nem is illik. De én most már a saját szellemi önérzetem miatt ragaszkodom ehhez a kérdéshez.

Olyan értelmes feje volt, hogy megmondtam az igazat.

- Most XVII. századi angol misztikusokkal foglalkozom.

- Igazán? - kiáltott fel az earl. - Akkor Lady Malmsbury-Croft megint csodálatosan ráhibázott. Mindig így szokta. Ha egymás mellé ültet két urat, abban a hiszemben, hogy együtt jártak Etonben, akkor biztos lehet benne, hogy az egyik német és a másik japán, de mind a ketten a libériai bélyegekre specializálták magukat.

- Tehát Mylord is ezzel a tárggyal foglalkozik?

- Foglalkozni, erős szó a mi szigetünkön. Maguk tanulmányoznak valamit, nekünk csak vesszőparipáink vannak. Csak úgy foglalkozom az angol misztikusokkal, mint egy nyugalmazott tábornok, amikor nekiül a családja történetének. Mert nálunk a miszticizmus hozzátartozik valahogy a család történetéhez. De mondja, doktor... a miszticizmus nagyon tág fogalom. Magát mint vallási jelenség érdekli?

- Nem, ahhoz nincs sok érzékem. Engem a miszticizmusból az érdekel, amit általában misztikusnak neveznek: a titokzatos agyrémek és operációk, melyekkel a régiek úrrá akartak lenni a természeten. Az aranycsinálók, a homunkulusz titka, az univerzális gyógyszer, az ásványok és amulettek hatása... Fludd természetfilozófiája, ahol a barométerből bebizonyítja Isten létezését.

- Fludd? - Az earl felütötte a fejét. - Fluddot nem lehet a sok bolonddal együtt emlegetni. Fludd, uram, sok képtelenséget írt, mert meg akart magyarázni dolgokat, amiket akkor nem lehetett. De a lényegben, a lényegről sokkal többet tudott, mint a mai tudósok, akik már csak nem is nevetnek a teóriáin. Nem tudom, Önnek mi a véleménye, de ma nagyon sokat tudunk a természet apróka részleteiről; akkor az emberek többet tudtak az egészről. A nagy összefüggésekről, amiket nem lehet mérleggel mérni, és felvágni, mint a sonkát.

A szeme élénkebb volt, mint amennyit a fegyelmezett Angliában megengednek a szemnek. A téma az ő legtémább témája lehetett.

Azután elszégyelte magát, elmosolyodott és könnyedre váltotta hangját:

- Igen, nekem Fludd a vesszőparipám.

Ekkor egy bájos fiatal hölgy közbelépett és hosszú időn keresztül hülyeségeket beszélt. Az earl gavallérosan asszisztált hozzá. Tűkön ültem, szerettem volna folytatni a beszélgetést. Semmi a világon nem érdekel annyira, mint egy ember érzelmi viszonya valami absztraktumhoz: hogy miért meggyőződéses anglo-katholikus X. úr és miért foglalkozik Y. kisasszony a haslábúakkal. Ilyen izgató probléma volt, hogy miért lelkesedik egy earl az oly távoli, oly igen meghalt, oly joggal elfelejtett orvos és varázsló, Robert Fludd személye iránt.

De Lady Malmsbury-Croft ismét lecsapott rám és ezúttal igen rossz ráhibázása volt. Egy nagyon előkelő múzeális külsejű hölgyhöz vezetett, aki a romániai állatvédelem iránt érdeklődött nálam. Hiába tiltakoztam, örömet akart szerezni nekem és elmondta, kutyászati téren mily szörnyű tapasztalatokat szerzett utolsó örményországi útja alkalmával. Kiderült, hogy számos ebnek nincs is gazdája, abból él, amit úgy talál.

Szerencsére egy barátom, Fred Walker, egyszer csak ott állt előttem, egy jólfésült fiatalembert vezetve. A fiatalembert leültette a hölgy mellé, engem pedig felemelt és elvitt. Az idősebb hölgy nem vette észre a cserét.

- Ki ez az «earl»? - kérdeztem Fredtől.

- Nem ismerte? pedig ez az egyetlen érdekes ember ebben a gyülekezetben. Owen Pendragon, az Earl of Gwynedd. Nagyon érdekes bolond. Olyan Magának való figura.

- Halljuk a történetét.

Fred legjobb tulajdonsága a pletykálkodás volt.

- All right. Az earl évekkel ezelőtt feleségül akarta venni a barátnőjét, akinek a hírneve nem volt kifogástalan, hogy úgy mondjam. Állítólag a dublini utcákon kezdte a karrierjét, fel és alá sétálva. Már mindenki javában fel volt háborodva, amikor a hölgy gondolt egyet, otthagyta az earlt és feleségül ment az öreg milliárdos Roscoehoz, aki az earl apjának a legjobb barátja volt.

- A mulatságos a dologban, - folytatta - hogy az earl egészen donkisotosan arisztokratikus ember különben. Róla mesélik, hogy oxfordi diák korában tagja volt egy egyesületnek, amely olyan előkelő volt, hogy egész Oxfordban csak három ember akadt, aki méltó volt, hogy a tagja lehessen. Idővel a másik kettő elment és az earl egyedül maradt az egyesület. Két évig gondolkozott, hogy kit vehetne maga mellé alelnöknek, de nem talált senkit. Végül ő is elment Oxfordból és az egyesület megszűnt. Hasonló meggondolások alapján sosem tette be a lábát a lordok házába.

- Sajnálom, Fred, de nem találok semmi rendkívülit a történetében. Máskor sokkal jobbakat szokott mesélni. Egy ilyen érdekes fejhez sokkal fantasztikusabb históriát vártam. Hogy egy arisztokrata elvesz egy nagyon mélyről jött nőt, az természetes. Az ő előkelőségéből kettőnek is jut.

- Igaza van, János. Nem is ezért mondtam, hogy az earl különös figura. Mert, hogy különös, azt mindenki megmondhatja Magának. De a többi história, amit hallottam róla, mind olyan marhaság és nonsense, hogy nincs sok kedvem elmesélni.

- Halljuk a nonsenset.

- Well... például hova tegyem azt a történetet, hogy eltemettette magát, mint egy fakír és azután kiásták teljes épségben két év vagy két hét mulva, már nem emlékszem. És a háború alatt... azt mondják, a gáztámadásokkor vígan sétált maszk nélkül és semmi baja se történt. Olyan csodadoktorféle híre van. A leghihetetlenebb az a história, hogy ő gyógyította meg a Duke of Warwickot, amikor az orvosok már egy napja halottnak hitték. Állítólag Walesben, a kastélyában, nagy laboratóriuma van, ahol mindenféle kísérleteket csinál állatokkal. Fel is talált valami új állatot, amely csak a sötétben él... de nem hozza a nyilvánosságra, mert utálja a tudományok demokráciáját. De ez mind nonsense. Annyit tudok, hogy ha az ember társaságban találkozik vele, nagyon kedves és nem venni észre rajta semmi különöset. De nagyon ritkán látható. Hónapokig nem mozdul ki a kastélyából.

Azzal közelhajolt hozzám és a fülembe súgta:

- Futóbolond!

És otthagyott.

Az est folyamán sikerült megint összeakadnom az earllel. Éreztem, hogy én sem vagyok ellenszenves neki. Azt mondta, a szemem emlékeztet egy XVII. századi orvosra, akinek a képe a kastélyában van. Bizonyos Benjamin Avravanelre. Az illetőt meggyilkolták.

Nem írom le hosszú beszélgetésünket, annál kevésbbé, mert főképp én beszéltem, az earl kérdezett. A nagy problémát nem oldottam meg, hogy mit akar az earl Fludd-tól, de a beszélgetés nem volt eredménytelen. Az earl szimpátiáját úgy látszik megnyertem, mert a búcsúzásnál azt mondta:

- A familiám birtokában van történetesen néhány régi könyv abból a tárgykörből, mellyel Ön foglalkozik. Ha kedve van, jöjjön le egyszer kis falusi házamba Walesbe és töltsön ott néhány hetet... amíg átnézi a könyveket.

Nagyon örültem a kitüntetésnek, de sokkal nehezebben mozgó ember vagyok, semhogy komolyan vettem volna, ha nem kapok néhány nap mulva egy írott meghívást, melyben a dátum is meg volt határozva. Így kezdődött a dolog.

*

Elmeséltem a meghívást egy ismerősömnek, Cecil B. Howardnak, aki a British Museum tisztviselője és hasonló studiumokkal foglalkozik. Howard, amikor meghallotta, elsápadt.

- Bátky, Maga egy szerencsés kutya. Csak a külföldieknek van ilyen szerencséjük ebben az országban. A Pendragon-könyvtárról csodákat mesélnek. De nyolcvanöt év óta, amióta Sackville Williams ott járt és katalogizálta, szakember nem juthatott be. A Pendragonok néhány századra visszamenőleg barátságtalan természetűek. Ha feldolgozza ezt az anyagot, Maga lesz az első szaktekintély a XVII. századi misztika és okkultizmus történetében.

- Istenem, - sóhajtotta megtörten - Maga fogja megírni Asaph Pendragon életrajzát. Amerikából üdvözlő táviratokat fog kapni és Németországból évente öt doktorjelölt fog Magához zarándokolni tanácsokért. Még a francia szaklapok is meg fognak emlékezni Magáról néhány sorban... És mindentől eltekintve, nem csekélység, ha valaki vendége lehet Llanvygannak, Wales legszebb és legzárkózottabb kastélyának.

A kartársat hagytam irigykedni, hiszen a kartársak irigysége a tudós egyetlen földi jutalma. Nem vallottam be neki, hogy előreláthatólag nem fogok feldolgozni semmit. Hogy nekem az a természetem, hogy szorgalmasan összegyüjtöm az anyagot egy nagy műhöz és mikor minden együtt van, gondosan bezárom az íróasztalomba és elkezdek mással foglalkozni. Az Earl of Gwyneddnek viszont elárultam a «feldolgozástól» való iszonyomat, és legteljesebb szimpátiájával találkozott. Azt hiszem, a meghívást is ennek köszönhettem. Az earl tudta, hogy tanulmányaimnak semmiféle mű nem lesz az eredménye.

A kartársnak azt sem vallottam be, mert tudósi magaslatáról megvetett volna érte, hogy az élő Earl of Gwynedd erősebben foglalkoztatta fantáziámat a halott Robert Fluddnál. Arca, alakja, lénye, Fred meséi elindították a képzeletemet. Valahogy történelmet éreztem benne, erősebben, mint amennyire a könyv mágiája felidézi a multat. Intuicióm azt mondta: ime az utolsó példány, a ritka illusztráció a titkokat kutató, aranycsináló főurak fajtájából. Az utolsó ivadéka II. Rudolfnak a prágai várból. Az ember, akinek Fludd 1933-ban többet mond, mint Einstein.

Mondom, nagyon örültem a meghívásnak, és addig is, amíg az idő elérkezett - mit tehet mást a helyzetemben magamfajta szellemi kalandkereső? - tanulmányozni kezdtem a család történetét. A Dictionary of National Biographyban bőséges anyagot találtam és az utalások feldolgozása legalább egyhónapi munkát adott volna, ha lelkiismeretesen csinálom.

A Pendragonok Nagy Llewelyntől, Gwynedd fejedelmétől származtatják magukat, bár, úgy veszem észre, a dolog nincs egészen tisztázva. A családi hagyomány szerint utódai annak a Llewelyn ap Griffithnek, akit lefejeztetett az a bizonyos Edvárd király, az első, aki fakó lován léptet Arany János óta a magyar ifjúság képzeletében. Azok a walesi bárdok, akik oly balladai döbbenetességben, dalolva mentek a lángsírba, a Pendragon-házat dicsőítették és ezért bűnhődtek. De mindez homályos előidő, ezek a középkori Pendragonok, a nagy hegyek közt, félvad pásztornépükkel - és harcukban az angolok ellen van valami az indiánok meddő küzdelméből.

Egy különös incidens zavart meg békés studiumaimban.

Egy este a hotelem halljában pipáztam Fred Walker társaságában, mikor a telefonhoz hívtak.

- Hallo, Bátky János beszél? - kérdezte egy férfihang.

- Igen.

- Mit csinál most?

- Telefonálok. De ki beszél ott?

- Nem fontos. Zárt fülkéből beszél?

- Igen.

- Bátky János... okosabban tenné, ha nem avatkoznék más emberek dolgába. Nyugodt lehet, hogy minden lépéséről tudnak azok, akik ellen dolgozik.

- Uram, itt valami tévedés lesz a dologban. Sose dolgoztam senki ellen. Itt Bátky János beszél.

- Tudom. Ne felejtse el, hogy eddig még mindenki szerencsétlenül járt, aki beleütötte az orrát az Earl of Gwynedd kísérleteibe. Doktor McGregor autóbaleset áldozata lett. Doktor Bátky, Magával is megtörténhet még.

- Ki az a McGregor?

- Az elődje.

- Az elődöm, miben?

- Nem beszélhetek nyiltabban. Ha nem tudja, miről van szó, annál jobb Önre nézve. Csak annyit mondhatok: ne mozduljon el Londonból.

- De miért?

- A walesi levegő nem fog jót tenni Önnek. Szakítson meg minden összeköttetést...

És még valamit mondott.

- Hallo, hallo... nem értek egy szót sem, beszéljen világosabban...

De az ismeretlen már letette a kagylót. Izgatottan mentem vissza Fred Walkerhez és elmondtam neki, mi történt.

- Különös - mondta és merengve ütötte pipájából a hamut a kandallóba.

- Fred, az Istenért, ne legyen olyan angol. Mondjon valamit. Nincs valami magyarázata?

- Well, megmondtam Magának, hogy az Earl of Gwynedd furcsa ember. Minden különös, ami vele van összefüggésben. Llanvyganban bizonyára egészen rendkívüli dolgokat fog tapasztalni.

Felugrottam és fel és alá rohantam. Engem úgyis kihoz a sodromból minden utazás. Hát még, ha ilyen titokzatosan megfenyegetnek.

- Ki lehet ez a dr. McGregor? Hogy lehetne megtudni?

- Nehéz. Skócia egyes részein minden második embert McGregornak hívnak és a skótok közt nagyon sok a doktor.

Tanácstalanul folytattam sétámat.

- Mondja, Fred, Maga mit tanácsol? Tudja, hogy nekem milyen kevés a praktikus érzékem... Maga elmenne ezek után Llanvyganba?

Fred meglepetten nézett rám és nem felelt.

- Well... beszéljen!

- Mit? - mondta. - Egy pillanatig sem jutna eszembe, hogy ne menjek el. Szégyelném magam, ha ilyesmi befolyásolna.

Szégyeltem magam. Ha férfi vagy, légy férfi... De mégis. Nem mindennap telefonálnak az embernek ebben a modorban és minden különös, ami az earllel összefügg...

- Mondja, - kérdezte Fred - kinek szólt arról, hogy Llanvyganba készül?

- Csak Howardnak, a British Museumban.

- Ó, Howardnak? Biztosan az ő tréfája az egész. Ismeri a Maga... kontinentális idegeit...

- Vagy talán... - kiáltottam fel. - Meg akarja akadályozni, hogy lemenjek, tudományos féltékenységből.

- Egy szakembertől minden kitelik. Well, ez lesz az egész. Ne törődjék vele, öreg fiú.

Megfogadtam a tanácsát és igyekeztem elfelejteni a különös telefonbeszélgetést.

*

Másnap folytattam tanulmányaimat a Museum olvasótermében.

A Pendragonok akkor léptek be Anglia történetébe, mikor VII. Henrik személyében walesi ember szállt az angol trónra. Gwyn Pendragon ott küzdött a bosworthi síkon a fehérpáncélos Richmondnak, az igazság bajnokának az oldalán. Talán látta a véres árnyakat, amint éjfélkor jóslatosan lengtek Richmond és III. Richard sátra között és talán hallotta a szörnyű királyt, amint üvöltve gyalog száguldott másnap a csatamezőn és birodalmát igérte egy lóért... - mindenesetre oly otthonosan mozgott a shakespeari jambusok által megszentelt hősök és szörnyek közt, mint én a British Museum olvasói közt. Szolgálatai jutalmául ő kapta 1490-ben az Earl of Gwynedd címét, mely azóta öröklődik a családban és most leendő házigazdámat illeti. Az első earl építette ki Pendragon várát, ami azután évszázadokon át a család otthona lett. Pendragon egyébként a walesiek nyelvén Sárkányfejet jelent.

Az olvasóteremben csendes járású fiatalemberek pléharccal hordták ki elém mind a könyvet, amit áltudományos szeszélyem kiszemelt. Az óriási toronyban csak a lapozott könyvek édes zizegése hallatszott. Mindenki a helyén volt: mindjárt a bejáratnál a keménykalapos szakállas néger, akit azt hiszem, még a megnyitáskor ültettek oda a mult században, és köröskörül az idősebb csodabogarak, akik a világegyetem különböző könyvtáraiban tenyésznek.

De mégsem volt mindenki a helyén.

Hónapok óta megszoktam, hogy a jobbra mellettem levő széken egy teljesen lapos öreg hölgy ül és a primitív népek szerelmi életét tanulmányozza, bizonyos helytelenítő kifejezéssel az arcán. Ma a hölgy nem volt ott, sőt még esernyője sem szimbolizálta jelenlétét. Egy elegáns kisportolt fiatalember ült a helyén, újságot olvasott és időnkint zavart arckifejezéssel nézett körül. Hamar kész voltam a diagnózissal: ez az ember életében először van könyvtárban és úgy érzi magát, mint aki most tölti első napját az őrültek házában.

Részvétet éreztem az ismeretlen sportember iránt és egyúttal kárörömet is. Úgy kell neki, miért sportember, de ha már sportember, mit keres minálunk. Valószínűleg ő is így érzett volna irányomban, ha a golfpályán látott volna meg engem.

Tovább olvastam.

Könyveimben a sziklából faragott várépítő ősök után a szépségek kora következett, a kozmikus tavasz. A következő Earl of Gwyneddek udvaroncok voltak VIII. Henrik és Erzsébet oldalán és diplomaták fényes és távoli latin renaissance-udvarokban. Verseket írtak és hajóhadakat vezettek, nyárson sütötték az ír felkelőket és olasz mestereknél képeket rendeltek, udvarhölgyekkel szerelmeskedtek és kolostorokat raboltak ki, a szűz királynő előtt térdepeltek csodálatos bókokat faragva és időnként megmérgezték a feleségüket, a kor szokása szerint, ha ugyan az asszony nem előzte meg őket.

Ábrándosan néztem fel a könyvből. Előttem már tíz könyv tornyosodott, sportív szomszédom előtt még egy sem, és zavara nőttön-nőtt. Végül is elhatározó mozdulattal hozzám fordult:

- Bocsásson meg... hogy csinálja, hogy Magának annyi könyvet hoznak?

- Egyszerűen felírom a címét és a helyszámát egy nyomtatványra és beteszem az egyik kosárba a köralakú pultnál.

- Érdekes. A helyszámát, mondja? Mi az?

- Az valami, ami itt minden könyvnek van.

- És azt honnan lehet tudni?

- Az ember megnézi a katalogusban. Azok az óriási fekete albumok a katalogusok.

- És milyen könyvet szoktak itt olvasni?

- Hát amit akar az ember. Amivel éppen foglalkozik.

- Ön például mivel foglalkozik?

- Családtörténettel, pillanatnyilag.

- Családtörténet, nagyszerű. Például mondjuk én is családtörténettel szeretnék foglalkozni, akkor mit kell csinálni?

- Kérem, beszéljen olyan csendesen, ahogy csak tud. A felügyelő már néz minket. Attól függ, hogy melyik család érdekli.

- Ja? Őszintén megvallva, egyik sem. Már mint kis fiúnak sok bajom volt a családommal.

- Hát mi érdekli? - kérdeztem részvétteljesen.

- Engem? Leginkább a sziklamászás.

- Jó. Akkor kihozatok Magának egy könyvet, ami biztosan nagyon fogja érdekelni. Legyen szíves, írja fel a nevét erre a cédulára.

Felírta, nagyon gyerekes írással: George Maloney. Kihozattam neki Kipling Kim-jét és új ismerősöm nagy érdeklődéssel merült belé. Hosszú ideig békében hagyott.

Minden, amit a Pendragonokról olvastam, valami titokzatos perspektívát kapott Fred Walker meséi, a telefon és az earl személyének a hatása alatt. I. Jakab koránál tartottam. A király a démonok természetrajzát tanulmányozta. Addig az emberek azt szerették, ami szép volt és arcán hordta az értelmét; most a lelkek a rejtett dolgok felé fordultak és a Végső Értelmet keresték.

A hatodik Earl of Gwynedd, Asaph Christian, már nem volt udvari ember, szonetteket sem írt és szerelmes sem volt, nem hagyott maga után tizenöt törvénytelen gyermeket, mint az ötödik earl, sőt törvényeset sem és utána az earlség öccsének a fiára szállt.

Asaph ifjúságát Németországban töltötte, a régi délnémet városokban, ahol a házak leselkedőn hajolnak rá a szűk utcákra és a tudósok sosem alusznak, hosszú szobájukban, amelynek pókhálós sarkait sötéten hagyja a gyertyafény. Lombikok és furcsa kemencék között az earl a Magnum Arcanumot kereste, a nagy titkot, a bölcsek kövét. Tagja volt a Rózsakereszt titokzatos confraternitásának, melyről már a kortársak sem tudtak sokat, de annál többet beszéltek róla. A rózsakeresztesek a rejtett tudományok utolsó nagy mesterei voltak, aranycsinálók és mágikus orvosok. A családi címerbe is belekerült az ő révén a kereszt, négy sarkában a titkos értelmű rózsával.

Mikor hazatért Walesbe, a pendragoni vár boszorkányságok műhelye lett. Lefüggönyözött kocsik hozták messze földről a hallgatag látogatókat. Eretnekek idemenekültek a máglya elől, a hegyekből lejöttek vén pásztorok, akik a kelta nép ősi bölcseségét hordozták, görnyedt zsidó orvosok jöttek, akiket királyi udvarokból üldöztek el, mert többet látszottak tudni, mint amennyit embernek szabad - és azt mondják, itt járt álruhában Anglia és Skótország királya is, a démon-üldözte I. Jakab, hogy egy éjszakai beszélgetésben kilesse a vár urának titkait. Az első angol rózsakeresztesek itt avatták fel híveiket és ez a vár volt a második otthona Robert Fluddnak, a varázsló Paracelsus legnagyobb tanítványának.

Ez a Fludd, akinek a révén az earllel összebarátkoztam. Tulajdonképpen neki köszönhettem a meghívást. Akkor még nem sejtettem, ezek a régi dolgok, ezek az egyelőre oly kevés tartalmú nevek: Pendragon vára, Asaph Pendragon, micsoda szerepet fognak játszani az életemben.

Egy népmese-gyüjteményből, mely Észak-Wales helyi mondáit tartalmazta, megtudtam, hogy Asaph Pendragon kevéssel a halála után legendává lett. A legenda mint éjféli lovasról beszél róla, mert nappal sosem járt ki a várából, csak éjszaka, különös kíséretével, hogy rejtett hatalmú növényeket szedjen a holdnak fényén. De a nép ilyen polgári elfoglaltsággal nem éri be. A monda szerint az éjféli lovas félelmetes igazság-osztó volt és ezt a tulajdonságát még a halála után is megtartotta.

A rablókat éjszaka meglepte rejtekhelyükön, amint zsákmányukon osztozkodtak és a megraboltak reggelre csodálkozva látták, hogy a kincseik megkerültek. A hitszegőt váratlan éjszakai megjelenése annyira megrémítette, hogy másnap beváltotta minden igéretét és azután sietve meghalt.

Leghátborzongatóbb a három gyilkos története, igaz, hogy a kezemben levő gyüjtemény ezt nagyon ügyesen is adta elő.

Valahol a walesi hegyek közt, egy fogadóban, három fiatal nemesember meggyilkolt és kirabolt egy zsidó orvost, aki éppen az Earl of Gwyneddhez igyekezett Pendragon várába. A bíróság, melyet abban az időben joggal lehetett antiszemitizmussal vádolni, a három nemesembert felmentette és azok áthajóztak Franciaországba. Egy éjszaka a parasztok megdöbbenve látták, hogy az éjféli lovas kíséretével délnek veszi útját, fellovagol a zordon Moel-Sychre és onnan tovább lovagol a levegőben, dél felé. Másnap a pendragoni vár árkában megtalálták a három nemesembert, kicsavart nyakkal, összezúzott tagokkal. Az earl igazságot szolgáltatott a hozzá igyekvőnek.

*

Mikor tizenegy órakor kimentem kávézni, szomszédom velem tartott.

- Nagyon jó könyv, - mondta a Kimre - csoda jó könyv. Az az alak, aki írta, biztos járt ott. Nagyon ismeri a helyet.

- Maga is volt talán Indiában?

- Hogyne. Ott nőttem fel. Ott is nőttem. Meg Burmában. Aztán Dél-Afrikában, Rhodesiában. Nem rossz hely.

Elfogott megint az a mély tisztelet, amit érezni szoktam, amikor átélem, hogy Brit Birodalom. Ezek az emberek úgy mennek Burmába, mint mi Egerbe. Csak kevesebb kiváncsisággal. Tudják, hogy a világon mindenütt egyforma angolok között lesznek.

- Tudniillik, az öregem őrnagy volt egy ír ezrednél - folytatta. - Ide-oda helyezték. Azért is maradtam egy kicsit tanulatlan. Már ami az ilyen könyvdolgokat illeti. De azért a trópusokon mindig egész jól beváltam.

- Szintén katona?

- Nem, nem kerülhettem be a hadsereghez, mert az a rossz szokásom, hogy minden vizsgámon megbukom. Pedig volt olyan, aminek ötször is nekimentem... Nem volt szerencsém. De hagyjuk. Ami elmult, elmult. Mi írek a jövő emberei vagyunk. Nem lettem katona, nem lehet mindenki katona. Csak a saját szakállamra csatangoltam a Birodalomban. Nem rossz hely. Hallott már a keletafrikai Uwinda-expedícióról?

- Igen, úgy rémlik... - mondtam, hogy fenntartsam a tekintélyemet.

- Abban résztvettem. Kilencezer láb fölött voltunk. Csudajó mászás volt. Volt egy hegyoldal, az kérem olyan volt, mintha üvegből lett volna. Az ember mászott hármat és visszacsúszott ötöt. Ott csúszkáltunk két napig és nem jutottunk tovább. Azt mondom az ezredesnek:

«Nézze, uram, az ember vagy Connemarából való vagy nem való Connemarából.» Mert mivelhogy én odavaló vagyok - mondta mély tisztelettel, és folytatta:

«Na jó», azt mondja az ezredes (igazi hülye angol volt) «azért még onnan is jöttek épeszű emberek».

- Well, majd megmutatom neked, hogy kinek van ép esze. A tábori macskára rákötöttem egy vékonyabb hegymászó kötelet, a derekára. A farkát pedig összeszorítottam az orvos csíptetőjével. A négereket sorba állítottam a síkos lejtő alatt. A macska egyenesen felszalad a lejtőn, a macskák csuda ügyesek ilyesmiben.

- Fenn a lejtő fölött, egy fa állt. A macska felszalad a fára és ott össze-vissza tekereg az ágak közt. Aztán csak megáll, mert a kötél megakadt és összegubancosodott az ágak közt és nem engedte tovább. Kezdem ráncigálni a kötelet, látom, hogy szilárdan oda van erősítve a fához. Akkor szépen felmászom a kötélen, leveszem a macska farkáról a csíptetőt, mert minek feleslegesen kínozni a szegény néma teremtményeket, azután felhúzom magam után az expedíciót.

Csak néztem ezt a Münchhausent és kezdtem kételkedni, hogy volt-e egyáltalán a trópusokon. De szimpatikus fiú volt. Egyáltalán nem volt álla, a karja rendkívül hosszú volt és oly plasztikusan mozgott vele, mint egy állat. Közelebb volt az őstermészethez, mint az emberek általában szoktak lenni.

Mikor visszaértünk a British Museum kertjébe, a közepén már ott állt az a bolond öreg nő, aki a galambokat szokta etetni minden délben. Arcán megint az átszellemültek, a levegőbe emelkedő franciskánus szentek kéjes mosolya ült, körülötte csupa galamb, és az egész nő tele volt galambokkal, a fején három ült, minden vállán öt és a ruháján megszámlálhatatlan. Tudtam, hogy most azt képzeli magáról, hogy olyan jó, mint Assisii Szent Ferenc és rendkívül utáltam.

- Le tudnám lőni - mondtam új barátomnak, amint felfelé mentünk a lépcsőn.

Alighogy ezt mondtam, ő hirtelen félfordulatot tett hátrafelé és egy nagyobb kaviccsal - észre se vettem, amint felemelte - orron dobta a jó ötven méterre álló asszonyt. Az asszony egy hatalmasat sikított, földre ejtette a galambtápszert, a galambok felszálltak és a nő összeesett. Bizonyára mert nem számított arra, hogy amikor élete nagy jócselekedetét hajtja végbe, akkor üt belé a villám. Valószínűleg összeomlott benne az erkölcsi világrend.

Maloney a legnagyobb nyugalommal sétált tovább. Az egész oly hirtelen történt, hogy rajtam kívül senki se vehette észre, hogy ki volt a tettes.

- Mi volt ez? - kérdeztem félájultan, mikor már bent voltunk a Museum előcsarnokában, négyezer éves asszír királyok szakálla árnyékában.

- Hogyan? Hát Maga is mondta, hogy le tudná lőni! De Maga csak mondja az ilyesmit, mert nem Connemarából való.

Ettől kezdve, a későbbiek folyamán, hajlandó voltam ötven százalékig elhinni a lehetetlen történeteket, amiket Maloney előadott. Beláttam, hogy a connemaraiak mások, mint a többi ember.

Olvastunk megint egy darabig.

A hetedik és a következő earlek, a XVII. században, csendes emberek voltak. Mintha a nagy earlnek, Asaphnak az árnya borult volna a családra, tompasággal. A tizedik Earl of Gwynedd elköltözött az ősi Pendragonból, felépíttette a gyönyörűnek mondott llanvygani kastélyt, amely 1708 óta a család lakóhelye.

A család története jobbkedvű lesz, amint elszakad a zordon Pendragontól. A XVIII. század folyamán, mint minden arisztokrata család, jeles admirálisokat, diplomatákat és dilettáns költőket adott a hazának és Asaph titokteljes árnya mintha elvonult volna a ház fölül. Illetve mégsem egészen. Nem szabad megfeledkeznünk a tizenharmadik Earl of Gwyneddről.

Ez az earl, a szerencsétlen sorszám dacára, a legmulatságosabb és legemberibb jelenség a család történetében. Ő volt az egyetlen Earl of Gwynedd, akinek színésznő szeretői voltak, az egyetlen, aki iszákos volt és az egyetlen, akinek jó mondásai voltak a társaságban.

Egy mondását a kortársak különösen szellemesnek találták, bár ma már nehéz megérteni, hogy mi benne a humor. Mikor egyszer kártyázás közben hírül vette, hogy szeretője, akit narancsárusleányból emelt fel, megszökött egy vívómesterrel és a családi ékszerek egy tekintélyes részével, csak annyit mondott: «Minden jótett elveszi méltó büntetését.» És tovább kártyázott.

Egyébként John Bonaventura volt a keresztneve, mert az anyja olasz volt. Ez a különös összetétel: John Bonaventura, megállított, és az volt az érzésem, hogy valamikor már találkoztam ezzel a névvel vagy valami nagyon hasonlóval. De nem tudtam rájönni, hol - amíg azután később, nagyon különös körülményekkel kapcsolatban, eszembe jutott.

A többit csak futólag olvastam el, a XIX. század Pendragonjait, azokat, akik Victoria királynő végtelen uralkodása alatt békében és tisztességben virágoztak. A mostani earl apját elfogta kortársainak az imperializmusa, nem igen élt otthon, különböző gyarmati ezredeknél szolgált, majd magas tisztségeket töltött be a brit gyarmatbirodalomban és mint Hátsó-India egyik tartományának a kormányzója halt meg 1908-ban. Halálának oka valami tropikus betegség volt, mely akkoriban járványként pusztított azon a vidéken.

A mostani earlre, a tizennyolcadikra vonatkozó, igen szűkös adataimat a Who’s Who című zsebkönyv szolgáltatta. Született 1888-ban, tehát most negyvenöt éves, teljes neve Owen Alastair John Pendragon of Llanvygan. Harrowban, majd Oxfordban, a Madeleine Collegeben nevelkedett, katona volt különböző gyarmati ezredekben, több rendjel tulajdonosa és számos club tagja. A Who’s Who ezenkívül azt is szokta közölni, ami az angolnak a legfontosabb: hogy mi az illető kedvenc szórakozása. Az Earl of Gwynedd azonban, úgy látszik, erre a kérdésre nem adott felvilágosítást.

Elérkezett az ebédidő. Visszaadtam a magam és Maloney könyveit és elindultam kifelé.

- Hát ezt is kitapasztaltam - mondta Maloney. - Most már tudom, milyen egy könyvtár. Egy jó kis mocsár mindenesetre kellemesebb. Uhh, tíz éve nem olvastam ennyit. Egyébként, hol ebédel?

- A Greek Streeten, egy kínai vendéglőben.

- Nagyon káromkodnék, ha Magával ebédelnék? Úgy nem szeretek egyedül enni.

Nagyon meglepett ez a kontinentális fogalmak szerint is szokatlanul gyors barátság vagy minek nevezzem. De volt Maloneyban valami megható, mint egy csimpánzban, aki kiszabadul és meg nem értve tévelyeg a londoni utcákon, szívében tele jóindulattal.

- Örülni fogok - mondtam. - De be kell jelentenem, hogy egy kínai barátommal ebédelek. Nem tudom a «színérzéke» mennyire fejlett, mennyire képes elviselni a sárga gentlemaneket.

- Nincs semmi kifogásom a sárgák ellen, ha nem szemtelenek. Mi connemaraiak nem teszünk különbséget ember és ember között. Csak ha szemtelenek. Egyszer egy kaffer boy-om nem tisztította ki rendesen a csizmámat és mikor szóltam neki, visszafelelt. Erre fogtam, felhúztam a lábára egy gyerekcipőt és három napig abban kellett sétálnia a Kalahári-sivatagban. Csuda meleg hely, egyébként. Uram, harmadik nap a kaffernek fele akkora lába volt, mint eredetileg. Mutogatni lehetett volna.

Megérkeztünk a vendéglőbe. Wu-Szei doktor már várt. Amikor meglátta, hogy idegent hoztam, visszahúzódott legbarátságosabb sárga vigyora mögé és nagyon hallgatagon viselkedett. Annál többet beszélt Maloney. A szívemet megint megnyerte azzal, hogy nemcsak szerette a kínai kosztot, mint én, hanem értett is hozzá. Én úgy ebédeltem a kínai vendéglőben, hogy a rendelést Wu-Szeira bíztam és azután megettem, amit hoztak, anélkül, hogy végül is rájöttem volna, hogy a jóízű apróra vágott valami, amit eszem, disznó-e vagy rózsalevél vagy bambusznád. De Maloney válogatott, mintha arról volna szó, tavaszias borjúfilét egyék, avagy divatos marhát, boeuf à la mode. Meg tudta különböztetni a chop-suey főzelék tizenhét árnyalatát és legteljesebb elismerésemet érdemelte ki.

- Merre megy, doktorom? - kérdezte ebéd után.

Megmondtam az útirányt.

- Mit vágna a fejemhez, ha elkísérném egy darabon?

Most már igazán meg voltam döbbenve.

- Mondja, uram - kérdezte útközben, kissé zavartan. - Ön ugyebár egy gaz német?

- Nem. Magyar vagyok.

- Magyar?

- Magyar.

- Az mi? az egy nemzet? vagy Maga most kigúnyolja tudatlanságomat?

- Szó sincs róla. Becsületszavamra nemzet.

- És hol laknak azok a magyarok?

- Magyarországban. Ausztria, Románia, Csehszlovákia és Jugoszlávia közt.

- Ugyan, kérem... Ezeket az országokat Shakespeare találta ki.

És hatalmas nevetésbe tört ki.

- Na jó, hát szóval magyar... Nem rossz nemzet. És milyen nyelven beszélnek a magyarok?

- Magyarul.

- Mondjon valamit magyarul.

«Mikor az ég furcsa, lila-kék,
S találkára mennek a lyányok,
Ó, be titkosak, különösek
Ezek a nyári délutánok.»

szavaltam Adyt, kissé megrendülve. Évek óta alig szóltam egy-két szót magyarul.

- Szép nyelv. De engem nem csap be. Ez hindusztániul volt és azt jelenti, hogy «nemes idegen, az összes istenek papucsban táncoljanak minél előbbi sírod fölött». Már mondták nekem... Egyébként... tekintettel arra, hogy sose beszéltem még eleven magyarral, mélyítsük el már eddig is csudajó barátságunkat. Vacsorázzék velem ma este. Kérem, vacsorázzék velem. Ha engem némileg hülyének talál, az nem tesz semmit. Idővel meg fogja szokni, más is úgy volt vele. És különben is hárman leszünk. Be fogok mutatni egy nagyon okos fiatalembert, aki most jött Oxfordból és valami lordnak az unokaöccse. Nagyon jó pofa. Ötszótagos szavakat, amiknek az ember a hírét se hallotta, olyan könnyen kimond, mintha azt mondaná: kalap.

Némi habozás után elfogadtam a meghívást. Szeretek ismerkedni és más dolgom úgyse volt. És őszintén megvallva, nem kevéssé vonzott az, hogy Maloney a Savoybe hívott meg, ami sokkal előkelőbb hely, semhogy önszántamból és a magam költségén oda juthattam volna. Maloneyra is kezdtem más szemmel nézni. Bolond, gondoltam magamban, de úriember.

*

Este a Savoy barjában találkoztunk. Maloneyt már ott találtam egy fiatalember társaságában. Magas, igen keskeny fiatalember volt, rendkívül megnyerő, finom, értelmes arccal. Kissé nőies volt, de azzal a kisportolt nőiességgel, mely az oxfordi diákokat oly érdekessé teszi.

- Ez itt a Honourable Osborne Pendragon - mutatta be Maloney a barátját.

- Pendragon? - kiáltottam fel. - Rokona talán az Earl of Gwyneddnek?

- Tulajdon nagybátyámat tisztelem az earlben - felelte Osborne Pendragon furcsa, vontatott, stilizált hanghordozással. - És az ön cocktailja vajjon melyik?

De mit érdekelt most a cocktail!

- Talán Llanvyganban tölti a nyári szünidőt? - kérdeztem.

- Önnek a legmesszebbmenően igaza van. Holnapután átteszem székhelyemet Walesbe.

- Én is odamegyek nemsokára.

- Talán Llandudnóba megy fürödni? Én jobb szeretem a fürdőszobámat. Ott kisebb a közönség és választékosabb.

- Nem.

- Talán a Snowdont akarja megmászni?

- Nem.

- Hát hová lehet még menni Észak-Walesben?

- Például Llanvyganba.

- Tessék?

- Az Earl of Gwynedd kegyesen meghivott a llanvygani kastélyba.

Ekkor Maloney ó-ír hadiordításba tört ki.

- Ember, ember! - ordította és majd kirángatta a karomat.

- Nos?

- Hisz akkor együtt utazhatunk! Engem meg Osborne hívott meg. De ilyen csuda véletlen! Ott kezdődik, hogy hogy kerülök én a British Museum olvasótermébe?... Vannak az embernek beszámíthatatlan pillanatai. És ott ül a teremben ötszáz torzszülött és én éppen ezt a gentlemant kezdem molesztálni és nem megyek le a nyakáról és akkor kisül, hogy nemsokára együtt fogunk lakni. Óriási. Erre iszunk.

Csakugyan különös véletlen volt. Engem valósággal megborzongatott. A llanvygani kastély misztikus atmoszférája mintha idáig vetette volna hatalmát, végzetet éreztem és megint elfogott az örökké üldöző szorongás, hogy most, most valami készül köröttem és fölöttem, a szálakat szövik a párkák.

De azután: a félbolond Maloney és az affektáló ifjú arisztokrata igazán nem hordták a végzet bélyegét a homlokukon, legfeljebb, ha valami humorista végzetről lehetne beszélni, elfajult, viccelő korunkban.

A fiatal Pendragon teljesen nyugodt maradt.

- Mainapság a véletlen is degenerálódott - mondta, a szó végén felemelve a hangját. - Luther korában például a véletlen abból állott, hogy a villám éppen az orra előtt csapott le és mégsem találta fejbe. Meg is volt az eredménye, a reformáció. Mainapság a véletlen legfeljebb azt eredményezi, hogy két úriember együtt megy nyaralni. Hol van itt az ananké, a végzet, hogy fejlődjék ki az emberben a legfőbb erény, az amor fati, amiről Nietzsche beszél, ha jól emlékszem.

- Osborne csuda okos - mondta Maloney.

- Igen. De csak azért, mert ez nem illik Angliában. Ha franciák közé születem, bizonyára idióta lettem volna, tiltakozás gyanánt. Mi a véleményük, ha hozzálátnánk szerény estebédünkhöz?

A vacsora kitűnő volt. Közben főkép Maloney beszélt.

Kalandjai minden egyes pohár burgundi után színesebbek lettek. Először csaknem normális tigrisvadászatokról mesélt, de azután egész borneói falvakat gyujtott fel, hogy bebizonyítsa, hogy a connemaraiak szélben is tudnak pipára gyujtani és végül is csomót kötött a királykobra farkára, mialatt hűséges szelídített mongusza, Vilmos, tartotta a kígyó fejét.

- Irigylem jeles barátunkat - mondta Osborne. - Ha csak a negyede igaz annak, amit vacsora közben mesélni szokott, élete határozottan kalandosnak mondható. Úgy látszik, a gyarmatokon még történnek dolgok. Egy jó kis tigris, vagy egy királykobra még belőlem is ki tudna csalni valami «thrill»-t, valami kellemes borzongást. Egyetlen vágyam, hogy a gyarmatokra mehessek. Valami egészen Isten háta mögötti gyarmatra, ahol a bennszülöttek még hittérítőkből élnek.

- És miért nem megy?

- Sajnos, amióta áldott emlékezetű nagyatyám egy egészen csodálatos gyarmati betegségben meghalt, nagybátyámban az a nézet alakult ki, hogy a tropikus levegő nem tesz jót nekünk, így életemet nagyobbára majd Walesben kell leélnem, villanyvilágításos sasfészkeinkben, ahonnan még a boldogult Victoria királynő korában kiirtottak minden becsületes házi kísértetet. Uram, az utolsó walesi kísértetet, három évvel ezelőtt, könnyfakasztó gázzal támadták meg, szegény öreg admirális szelleme úgy zokogott, mint egy gyermek. Ha én nem volnék, Walesből teljesen kiveszne a babona. De nagy terveim vannak a nyárra, remélem, Önök is segíteni fognak. Oxfordban már óriási sikereket értem el kísértet-lemezeimmel és baby-gramofonommal. A legvalószínűtlenebb helyeken tudtam nyöszörgést, lánccsörgést és hosszabb középangol imákat előidézni. De mindez csak játék. Az igazi kaland eltűnt, meghalt. Nem bírta el a benzin szagát.

- Ön tizennyolc éves most, úgy-e? - kérdeztem.

- Igen.

- A kontinensen a fiatalemberek az Ön korában kaland alatt egészen mást értenek.

- Nem tudom, mi rejlik síma szavai mögött.

- A nőkre gondolok, uram.

- Én nem gondolok a nőkre, uram - felelte kissé elpirulva. - Messziről nagyon tetszenek nekem. De ha közel jönnek, bizonyos enyhe iszonyodást érzek irántuk. Az az érzésem, hogyha megfognám őket, valahogy szétmennének a kezem közt. Ön kontinentális ember... nem tapasztalt még ilyesmit?

- Nem, nem emlékszem egy nőre sem, aki szétment volna a kezem közt. Miért, Önnel talán már előfordult?

- Őszintén megvallva, sosem kockáztattam meg a kísérletet.

- Engedjen meg egy megjegyzést: azt kell hinnem, ezért az elzárkózásért érzi Ön az életét annyira eseménytelennek. A kontinensen tulajdonképpen a nőkkel való foglalkozást szokták életnek nevezni.

- Akkor azt kell mondanom, amit Villiers de l’Isle Adam: «ami pedig az életet illeti, majd a szolgáink elvégzik helyettünk».

A Savoyból, a sok burgundi hatása alatt, igen optimista hangulatban távoztam. Nem is igaz, hogy London unalmas, gondoltam, és gratuláltam magamnak, hogy két ilyen nagyszerű fiúval ismerkedtem meg. Tulajdonképpen ostobaság, hogy a könyvek közt töltöm a napjaimat. Élni kellene, élni. És az élet szót kontinentális módon értettem. Egy nő... Londonban is jó lenne olykor.

Maloney indítványára egy night-clubba mentünk. A night-clubbok olyan helyek, ahol egész éjjel szabad inni. Mi bőven éltünk is a jogunkkal. Egyik whisky a másikat követte, mindig kevesebb szódával. Osborne kissé mereven ült, az alsóbbrangú hely atmoszférája nyilván kellemetlenül hatott rá, de sokkal gőgösebb volt, semhogy gőgösségét elárulta volna.

Maloney éppen a közepén tartott egy történetnek, melynek a lényege az volt, hogy egy maláji nőt odakötözött egy fához, de a döntő pillanatban megjelent a nő tíz nagybácsija, krisekkel hadonászva. A többit nem tudtuk meg, mert a szomszéd asztalok valamelyikénél megpillantott egy hölgyet, nagy hullo-t kiáltott és otthagyott bennünket. Bánatosan néztem, amint nagyon barátságosan csevegett a hölggyel: a hölgy valóban nagyon csinos volt.

- Furcsa fiú ez a Maloney, úgy-e? - mondta Osborne. - Ha könyvben olvasnám a történeteit, odavágnám a könyvet.

- Mit gondol, szokott igazat is mondani?

- Az a furcsa, hogy azt kell hinnem, igen. Mert a szemem láttára csinált néha egészen be- és kiszámíthatatlan dolgokat. Normális logikával teljesen érthetetlen tetteket. Megjegyzem, ez az egész mai este is olyan. Bár erről nem illenék beszélnem.

- Mondja el mégis. Mi kontinentális emberek oly indiszkrétek vagyunk, hogy velünk szemben az angol is megengedhet egy kis indiszkréciót.

- Hát nézze. Maloneynak tegnap még három és fél penny volt összesen a zsebében. Hetek óta, azt hiszem, nem volt több földi vagyona. És ma ilyen úri módon megvendégel bennünket. Minden különösebb megerőltetés nélkül hajlandó vagyok elhinni, hogy tegnap éjjel leütött valakit egy sötét utcában. Minden rossz szándék nélkül, természetesen. Csak meg akarta mutatni, hogy a connemaraiak tudnak a legtökéletesebben leütni valakit. Azután elvette a pénzét, hogy egyesítse a hasznost a kellemessel.

Maloney visszajött.

- Megengednék az urak, hogy idehozzam régi ismerősömet, Miss Pat O’Brient? Ő is Connemaréból való és ezzel mindent megmondtam róla. Most az Alhambra kórusában van. Csuda egy művésznő.