A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Emma Chase: Getting Real (Getting Some #3), 2022

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Egy ágyban a herceggel (Uralkodj magadon! 1.), 2018, 2019

Királyi szerető (Uralkodj magadon! 2.), 2019

Felséged szolgálatában (Uralkodj magadon! 3.), 2019

A királynő férjet keres (Uralkodj magadon! 4.), 2019

A tested védelmében (Uralkodj magadon! 5.), 2020

Az ítélet: csábítás (Jogában áll-sorozat 1.), 2021

Ne hagyj ártatlanul (Jogában áll-sorozat 2.), 2021

Szenvedélyes tárgyalás (Jogában áll-sorozat 3.), 2022

Taníts meg szeretni! (Lakeside Love-sorozat 1.), 2022

Játssz a szívemen! (Lakeside Love-sorozat 2.), 2022

GETTING REAL by Emma Chase

Copyright © 2022 by Emma Chase,
originally published as an Audible Original in 2021

Hungarian translation © Kiss Viktória, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-81-1

1. FEJEZET

Connor

Soha nem hittem volna, hogy olyan pasi leszek.

Tudjátok, mire gondolok. Olyan pasi, aki végigcsinálja a felnőttkor első néhány, kísérletezéssel teli évtizedét, mire végre megy neki az élet – aztán nulláról kell újrakezdenie.

Azt hittem, hogy mostanra az életem már úgy megy majd, mint a karikacsapás, olyan simán, mint amilyen a tó felszíne a nyári reggeleken. Sok szempontból olyan is.

Jobb formában vagyok a negyvenes éveim elején, mint húszévesen. Olyan arccal áldott meg a sors, amelyik a kor előrehaladtával csak egyre jobban néz ki. Szuper karrierem van, elég pénzem a bankban, három, általában nagyon jó fej gyerekem, egy csodás kutyám; gyakorlatilag az egész világ a lábaim előtt hever…, ha nem számítjuk a házasságom összeomlását. És a válásomat.

Némelyik férfi nem bánja az újrakezdést; tetoválást csináltatnak, motort vásárolnak és lecserélik a feleségüket egy szőkébb, csinosabb, Candy nevű barátnőre.

De én szerettem házasságban élni. Egy csapatként. Társként.

Jó voltam benne.

Komolyan gondoltam a „holtomiglan, holtodiglan” dolgot. De azt hiszem, nagyjából mindenki komolyan gondolja. Senki nem gondolkozik azon az oltárnál, hogy hú, de el fogok majd válni tőled.

És mégis… ide jutottunk.

– A Nordstrom’sba vitt.

Legfiatalabb fiam, Spencer ledobja a zöld, minecraftos tornazsákját az asztalra, és görnyedtebb háttal áll a konyhában, mint egy tízévesnek valaha is szabadna.

– Hogy fürdőruhát vegyünk a miami utazására – meséli, miután hazaér egy nyilvánvalóan kevéssé szórakoztató szombat délutáni programról az anyjával.

– Órákig ott voltunk.

Amint kimondták a válást, Stacey szögre akasztotta háztartásbelianyuka-cipőjét, és felköltözött északra egy új manhattani állásért és hobokeni lakásért. Én vettem egy négyszobás házat befejezett alagsorral, beépített medencével és egy lekerített udvarral, autóval csupán öt percre az előző házunktól. Most pedig a fiúk és Rosie, a nyolcéves németjuhászunk, aki a viselkedése alapján egy nappal sem tűnik kettőnél többnek, mind velem élnek.

Mert mindig is arról beszéltünk, hogy Lakeside-ban neveljük fel őket, abban a kis jersey-i városban, ahol én is felnőttem. Mert a fiúk boldogok itt; itt van az iskolájuk, a barátaik, a sportcsapataik és a családunk is. Mert olyan sok minden változott meg számukra, és nem akartam, hogy ezzel is így legyen.

Szóval most olyan pasi lettem. Egyedülálló apuka.

És Stacey? Hát, ő… teljesen más eset.

– Aztán megcsináltatta a körmét a szalonban, nekem meg mellette kellett ücsörögnöm – mondja Spencer. – Háromszor kellett használnom az inhalálómat.

Nem utálom a volt feleségemet. Tényleg nem. Általában semmit nem érzek iránta, kivéve kellemetlen zavart azzal kapcsolatban, hogy lehet ennyire más ma, mint az a nő, akit elvettem.

De ilyen esetekben – amikor az édes, lágy szívű gyerekem hatalmas, barna, megvertkiskutya-szemekkel néz rám – azért csábító az utálat.

Ahogy az is, hogy elvegyem Stacey legbecsesebb tulajdonait – a Christian Louboutin cipőjét, azt a hülye Birkin táskát és a bűnronda Chanel ruháját –, aztán felgyújtsam őket az udvaron. Süthetnénk pillecukrot, leguríthatnánk egy-két sört; olyan lenne, akár az egyetemen.

De… haszontalan. Kontraproduktív.

Én orvos vagyok, a Lakeside Memorial Kórház sürgősségi osztályán dolgozom. Hiszek a tudományban, az orvoslásban. Hiszem, hogy a mentális és érzelmi egészség éppolyan fontos, mint a fizikai. Láttam beteg gyerekeket – olyan gyerekeket, akiknek soha nem lesz esélyük meggyógyulni –, és nincs számomra fontosabb a fiaim jóléténél.

Ebből kifolyólag a pirománia megmarad az álmaim szintjén.

És ugyan később határozottan fel fogom hívni a volt feleségemet, hogy tájékoztassam arról, amivel már réges-régen tisztában kellene lennie – hogy ne vigye Spencert olyan helyre, amely súlyosbíthatja az asztmáját –, most mégis csak leguggolok elé, és azt teszem, amit a jó, elvált szülők tesznek.

Uralkodom magamon. Megjavítom a helyzetet. Megértetem vele, hogy működik ez, a lehető leggyengédebben.

A legidősebb fiamnak viszont más ötlete támad.

– Nem tudom, miért találkozol még vele hétvégenként. Brayden és én már alig megyünk. Anya egy picsa, Spencer.

– Aaron! – csattan hangom ostora határozottan, rosszallóan.

Mert egy tizenhét éves agya nem különbözik sokban egy kutyáétól – nem az a kérdés, mit mondasz, hanem az, hogyan.

– Igazad van, ez szarul hangzott – ismeri el. Aztán kezét az öccse vállára teszi. – Anya egy seggfej, Spence.

Bosszús tekintettel nézek rá, és kimondom a varázsszavakat, melyek minden esetben kimozdítják a vitából.

– Nincs valahol valami elektronikai eszköz, ami téged hívogat?

Emeli a tejespoharát felém.

– Ott a pont.

Miután Aaron kisétál a konyhából, visszafordulok Spencerhez.

– Anya szeret téged, kisöreg.

– Akkor miért viselkedik így? – kérdezi suttogó, sértett hangon, mely egyáltalán nem hasonlít a hisztihez.

– Mostanában nem önmaga. Ez csak egy átmeneti időszak.

Összevonja apró szemöldökét.

– Úgy érted, mint ahogy Brayden állandóan a fürdőben van és elhasználja az összes zsebkendőt? Ilyen időszak?

Brayden tizenhárom éves. Furcsa kor az.

– Aha. Végül is igen. Kicsit ahhoz hasonlít.

– De Brayden még gyerek, apa. A felnőtteknek nincsenek időszakai.

A gyermekkor az egyetlen időszak, amikor azt hihetjük, a szüleink tökéletesek. Egyfajta biztonságérzet és ártatlanság jár együtt a hittel, hogy anyukánk és apukánk mindent képesek irányítani, és bármitől megvédenek. Szívás, hogy Spencernek ez soha nem adatott meg.

Megfogom sötét hajú fejét, aztán magamhoz húzom egy ölelésre.

– Tudom…, de néha mégis.

Az öregem nem volt az a kopogós fajta gyerekkorunkban. Azt a filozófiát követte, hogy mivel ő fizette a házat, a magánélethez való jogot ő adhatja és veheti el kedve szerint.

Általában elvette.

Azt is erősen gyanította, hogy ha bármelyik fia zárt ajtó mögött akart csinálni valamit, annak nagy eséllyel része volt az ivás, a „fűszívás” vagy egy korai unoka nemzése.

És…, rendben, ebben teljesen igaza volt.

De a saját gyerek egyik előnye az, hogy az ember aktívan törekedhet arra, hogy ne ismételje meg a szülei idegesítő szokásait. Olyan érzés, mint egyfajta bosszú.

Ezért, amikor Aaron csukott hálószobaajtajához érek, bekopogok.

– Szabad – hallom azonnali válaszát.

Az ágyán fekszik, vágásra szoruló, világosbarna haját élénkpiros fejhallgató simítja hátra, szobája pedig izzadt zokniszagot áraszt, és síri sötétség honol, köszönhetően az állandóan elhúzott sötétítőfüggönyöknek.

– Beszélhetek veled egy percre?

– Van választási lehetőségem? – kérdezi. Ugyanis az elsőszülöttem egyszerre okos és okostojás, ami mindig jó buli.

– A legkevésbé sem – ingatom a fejem.

– Sejtettem.

A nyakára tolja a fejhallgatóját, míg én leülök az ágya végébe, a térdemre könyökölve.

– Meg kell kérnem téged, hogy Spencer előtt ne mondj rosszat az anyátokra.

Pillanatnyi hatásszünetet tartok, és esélyt adok neki a tiltakozásra. Mivel nem teszi, folytatom.

– Tudom, hogy mérges vagy rá, és nem azt mondom, hogy nincs…

– Nem vagyok rá mérges.

Aaron arca kifejezéstelen, állkapcsa laza, szája mozdulatlan, sötét szemével pedig egyenesen és szenvtelenül néz rám.

Ez a hazudós arca.

Minden gyereknek van, és ugyan ő okostojásságból csillagos ötös, mindig is ügyetlenül hazudott.

– Hát, úgy tűnik, mintha mégis az lennél, Aaron. Egy jó ideje már.

– Nem – az m hangot kicsit megnyomja, makacsul. – Úgy döntött, hogy nem akar többé anyuka lenni, ezért én nem vagyok már a fia. Mindenki nyer vele.

– Aha – bólogatok, mert nem akarok ezen is vitázni. – De Spencer fiatal; teljesen bálványoz téged, de anyátokat is imádja. Ezért amikor csúnyán beszélsz róla, úgy érzi, hogy választania kell, hogy megvédi őt vagy veled tart; ez pedig nem jó érzés neki. Ezt megérted?

Aaron mély levegőt vesz.

– Igen, értem. Abbahagyom a káromkodást és a csúfolódást. De… a nő gyakorlatilag elhagyott minket, apa. Lepasszolt minket neked, és tovább is lépett. Nem gondolod, hogy jobb lenne Spencernek, ha tudná, hogy mindez azért történt, mert anyával van baj, nem pedig vele?

A kamaszok sokszor vitáznak, de ritkán van tényleg logikus álláspontjuk. Amikor viszont megtörténik, az mindig a büszkeség és a nyugtalanság furcsa elegyét váltja ki a felnőttből; mintha a kismadár készülne kirepülni a fészekből, mintha a tanítvány túlnőtt volna a mesterén…, mintha egy lépéssel közelebb kerülne a nyugdíjasotthonhoz.

Mégis elismerem a kölyök érdemeit.

– Ez jogos.

Gyerekkorunkban anyám mindent megtett, hogy úriembert neveljen négy fiából. Fontos volt neki, hogy a Daniels fiúk lovagiasak, tisztességesek és udvariasak legyenek. Nem volt egyszerű feladat, ha belegondolunk, hogy a nézeteltéréseinket ütéssel és lökdösődéssel oldottuk meg, valamint azzal, hogy egymást a földhöz szorítottuk, és addig fingottunk egymás fejére, amíg valaki meg nem adta magát…, de azért próbálkozott.

Ezért van az, hogy amikor a volt anyósom felhívott, hogy tudnék-e segíteni neki a pincéjének múlt heti beázása során tönkrement bútorok kicipelésében, gondolkodás nélkül igent mondtam. Megteszem a félórás autóutat Hammitsburgbe, aztán beállok a pick-upommal a kétszintes, mediterrán stílusú ház elé, melyet Stacey anyukája a férje életbiztosításából újíttatott fel, miután Stacey tízéves korában az apukája meghalt.

De nem egyedül érkeztem. Az öcséim; Ryan, Garrett és Timmy is jöttek segíteni. Nem csupán azért, mert egy egész életnyi szívességgel jönnek a rengeteg alkalomért, amikor kamaszkorunkban kimentettem őket a bajból, hanem azért is, mert közel állunk egymáshoz. Mi négyen tényleg kedveljük egymást.

Általában.

– Sziiiasztok, fiúk!

Joyce Skillman, Stacey anyukája áll a verandán, és jobb kezével lelkesen integet, magas derekú, fekete, velúr rövidnadrágban és egy mélyen dekoltált felsőben, melyből legalább a mellének fele kilátszik.

Joyce nem semmi asszony. Nem olyan, mint az én anyám vagy mint bármelyik anyuka, akit ismerek – soha nem is volt.

Joyce eléggé… fiatalos. Szőke és élénk hatvanéves. Szereti a jógát, az egészséges ételeket, a légtisztítót, a botoxot, a mellimplantátumot és pont annyi vágást, meg töltést, hogy üdének tűnjön.

A fiaim a keresztnevén szólítják, az ő kérésére.

– Készítettem Martinit! – Másik kezében egy félig teli martinis poharat lóbál, mert ő ráadásul olyan típusú anyuka, aki nagyon szereti a Martinit és szemérmetlenül megosztja másokkal is a szenvedélyét.

Aaront egyszer megkínálta vele tizenegy éves korában.

– Szia, Joyce! – köszönök neki, miközben négyen a veranda felé tartunk.

Lábujjhegyre áll, és szoros ölelésébe von.

– Connor, ezer éve nem láttalak!

Nem volt olyan hosszú idő. Pár hónapja Stacey-vel volt a hétvégi gyerekcsere alkalmával, amikor még mindhárom fiú találkozott az anyjával.

– Jól nézel ki. – Megnyomkodja a bicepszemet, és végigsimít a pólóba csomagolt mellkasomon.

Aztán lejjebb, lassacskán… a hasizmaimon.

– Edzettél?

Robothang tülköl a fejemben.

Veszély, Will Robinson! Veszély!

Joyce mindig is tapogatós volt, de soha nem fenékbe markolós. Legalábbis nem velem.

– Ööö…, köszönöm. – Lépek hátrafelé egyet, ki a tapogatózónából. – Nem edzettem többet a szokásosnál.

Az öcséimre pillantok, hogy felmérjem a reakciójukat, mert azon töprengek, hogy vajon túl sokat látok-e bele.

Timmy úgy vigyorog, mint egy perverz idióta. Ha a „mi a fasz?” kérdést ábrázolni akarnánk, Garrett arckifejezése tökéletes lenne rá. Ryan pedig… Ryan a 67-es Camarót bámulja a szomszéd felhajtóján, és nagy eséllyel egyetlen elhangzott szóra sem figyelt.

– Hát, az agglegénylét illik hozzád – jelenti ki Joyce, és felvesz az asztalról egy átlátszó folyadékkal teli poharat, aztán huncut mosollyal tartja felém. – Martinit?

– Nem kérek, köszönöm.

Timmy soha nem utasít vissza ingyen piát, ezért jelentkezik rá.

– Majd én megiszom.

Joyce kuncogva issza ki a poharat egy hajtásra. Aztán ismét rám emeli a tekintetét, és a fogpiszkálót a szájához emelve az ajkaival lassan lehúzza róla a felnyársalt olívabogyót.

Olyan, mintha az Alkonyzóna egyik részében lennék, a diszfunkcionális családok Alkonyzónájában.

– Azt hiszem, neki kellene állnunk a cipekedésnek – mutatok hátra a hüvelykujjammal a vállam felett. – Aaron vigyáz Braydenre és Spencerre, de Bray nem egyszerű eset mostanában, ezért nem akarom őket túl sokáig egyedül hagyni.

Megesett már, hogy a nem megfelelő nő hajtott rám. Betegek, a kórházi vezetők feleségei; megesik az ilyen. Tudom, hogy kell finoman visszautasítani egy nőt. Abban reménykedem, hogy a fiúk említése majd kikormányozza Joyce-t a veszélyzónából.

De nem kapja be a csalit.

Helyette sűrűn pislog rám, és így szól:

– Hű, de szerencsés vagyok… Négy nagy, erős fiú csak az enyém.

A következő órában felvonszolunk a pincelépcsőn két antik kanapét, egy piros díványt, egy étkezőasztalt és egy tucat fából készült, összecsukható széket, ki a járdára.

Régi bútor, és vagy egy tonnát nyom, ugyanis tömör fa. A keskeny lépcső miatt a manőverezés nehéz volt, a vérmérsékletek pedig hevesek.

De ez nekem és Ryannek nem jelent problémát.

– A te oldaladon rendben? – kérdezem az asztal másik oldaláról, mielőtt megmozdulnék.

– Minden oké.

Ryan csupán két évvel fiatalabb nálam, ezért soha nem éreztem az öcsikémnek, akire vigyáznom kell, inkább a cinkostársamnak. Gyakorlatias, egyenes, lényegre törő és nehezen felbosszantható.

– Jesszusom, Timmy, nem terveztem, hogy ma összetöröm az ujjaim. Megtennéd, hogy jobbra fordítod, és nem lazsálsz tovább?

Garrett nálam négy évvel fiatalabb, és határozottan inkább illik az öcsikeszerepbe. Figyelmes, okos, törődő és jól olvas az emberekben.

– De olyan jó vagyok a lazsálásban! Az én feladatom megtanítani mindenkit, hogy kell.

És Timmy.

A szüleim utolsó, sikertelen próbálkozása egy lányért. Vele kapcsolatban mindig is azt éreztem, hogy meg kell védenem. Nem lehetett egyszerű neki három ilyen báty árnyékában felnőni. Ráadásul hét év korkülönbség van Garrett és közte, ami gyerekkorban hatalmas szakadék.

Egyszer, amikor Garrett tizenöt éves volt, a szüleink vacsorázni mentek, én Ryannel valahol máshol voltam, és Garrettnek kellett otthon vigyáznia Timre egész este. De Garrett akkori gimnáziumi csaja, most már felesége, Callie átjött filmezni, aztán Garrett haza akarta kísérni. Azt mondta Timmynek, hogy zárja be utána az ajtót és maradjon a házban, amíg vissza nem ér.

Timmy – az idegesítő, nyolcéves öcsike – azzal fenyegetőzött, hogy elmondja apának és anyának, és nyafogott, hogy mekkora bajba került volna Garrett, ha elrabolják.

Garrett azt mondta Timnek, hogy ha hagyja magát elrabolni, akkor agyon is veri, miután visszaszerezzük. Timmy két kézzel bemutatott neki, aztán becsapta előtte az ajtót.

Ez az eset nagyjából egy életre meghatározta a kapcsolatukat.

– Akkora pöcs tudsz lenni – dörmögte Garrett.

Timmyt egyáltalán nem érinti meg a dolog.

– Ezért szeretsz, bátyuskám.

Miután az utolsó bútor is a helyére kerül, Joyce mindenkinek tölt egy pohár jeges, citromos vizet a nappaliban.

– Mivel nem kértetek Martinit, fiúk, hoztam másféle frissítőket.

Pillantását érzem a nyakamon, amikor kortyolok a pohárból. Akkor pedig szinte éget a tekintete, amikor a pólóm aljával letörlöm a homlokomról az izzadságot. Mindannyian izzadunk. Kivéve Joyce.

Odamegy a termosztáthoz, és fátyolos hangon így szól:

– Jaj, de butus vagyok! A klíma helyett a fűtést kapcsoltam be.

Aztán elsétál az öcséim között, majd elém áll – közel –, aztán előrehajol, hogy még közelebb kerüljön.

– Köszönöm a mai segítséged, Connor. Nem tudom, mihez kezdtem volna nélküled.

Hátrahajolok.

– Semmiség.

Joyce egy pillanatig csak néz rám, és megnyalja telt alsó ajkát.

– Tudod mit? Egyszerűen kimondom.

– Hát…, talán inkább nem kellene – próbálkozom.

– Stacey soha nem értékelte a kincset, amije volt. Egy jó embert. Nem tudta, hogy kell. – Hangja mély és buja tónusú lesz; csábító és sokat sejtető. – De én tudom. Szóval bármikor szívesen látlak, Connor, komolyan. Akár beszélni, akár azért…, hogy megmutathassam, mennyire értékellek. – Aztán kacsint. – Fontold meg!

Hű!

Voltam már nőkkel a válás óta. Volt részem szexben. Jó szexben. Ismétlő szexben. Második és harmadik menetben.

És hiába volt Joyce-nak és Stacey-nek mindig is elcseszett, versengő anya-lánya kapcsolata, mégis a lánya. Aki a feleségem volt. Évekig.

Nem kellene emiatt úgy tekintenie rám, mintha a fia lennék, vagy ilyesmi?

– Persze. Szia, Joyce! – Ennyit tudok kinyögni.

Aztán megfogom a kulcscsomómat, és mind a négyen kimegyünk az ajtón a pick-upomhoz.

Az öcséim és én szakmailag sikeres felnőtt férfiak vagyunk. Timmy tűzoltóként égő épületekbe rohan be, Garrett tanárként és fociedzőként ifjú elmék pallérozója, Ryan pedig egy kicseszett rendőr.

De amikor mind együtt vagyunk, és valami akár csak halványan is szexszel kapcsolatos, furcsa dolog történik…, akkor újra tizenkét évesek leszünk.

– Ez… egyszerűen… elképesztő volt! – vihog Timmy a hátsó ülésről.

– Nem akarok róla beszélni – ingatom a fejem.

– Haver, az anyósod a farkadat akarja. Nagyon. Ráadásul szexi.

– Volt anyósom – krákogom. Ugyanis roppant mocskosnak érzem magam.

– Én mégis azt mondom, kihagyhatatlan lehetőség – jelenti ki Timmy. – Az idősebb nőkkel szexelni zsír, ráadásul Joyce-szal? – nyög fel, és a nyomaték kedvéért az öklébe harap. – Te most viccelsz? Biztosan otthon van a tantrában.

– Én egyetértek Timmel – szól Ryan, és roppant nagy segítség. – Mindketten felnőtt emberek vagytok, Joyce pedig csinos nő.

– Várjunk csak! – szegezi Ryanre a tekintetét Garrett, aki, mint kiderült, az egyetlen épeszű öcsém. – Szóval azt mondod, te megdugnád Angela anyját?

Ryan tizenhat éves korában ismerkedett meg a sógornőmmel, Angelával. Mostanra a nő anyja már gyakorlatilag a bátyámé is.

Amitől még bizarrabb irányt vesz az egész beszélgetés.

– Angela anyja nem néz ki úgy, mint Joyce – feleli Ryan. – Angela anyukája úgy néz ki…, mint az olasz nagymama az üveges spagettiszószon.

Garrett felvonja a szemöldökét.

– De ha úgy nézne ki, mint Joyce, akkor megtennéd?

Ryan átgondolja.

Aztán vállat von.

– Valószínűleg.

Timmy hahotázik.

Garrett felhorkan.

– Öreg, te aztán nem vagy semmi.

Timmy Garrett felé fordul.

– Szóval akkor ez azt jelenti, hogy te nem döngetnéd meg Mrs…

– Ne! Ki ne mondd! – förmed rá Garrett.

Mert Tim azt készült megkérdezni, hogy lefeküdne-e az anyósával, az egykori hippivel, a hetvenéves, láncdohányos, de makkegészséges Mrs. Carpenterrel.

– Nem akarom ezt a képet a fejembe. – Garrett szorosan lehunyja a szemét, és felnyög. – Az istenit, már elképzeltem!

– Figyelj! – tér vissza a témához Ryan. – Én azt mondom, tedd meg. Nem tartozol Stacey-nek semmivel; az a hajó már elúszott, és mint kiderült, a Titanic volt az.

Tim úgy csapkod a nyelvével, mint egy éretlen kutya.

– Aztán lesz válaszod a mindenki fejében perzselő kérdésre: ki a jobb az ágyban? Az anyuka vagy a lánya? Ez legalább olyan alapvető kérdés, mint a tyúk vagy a tojás, haver.

– Jesszusom! – csattanok fel. – Nem dugom meg a gyerekeim nagyanyját! Most pedig, az istenért, hagyjuk már a témát; nagyon fura.

Hagyják is a témát.

Nagyjából három percig.

Mert ez egy fergeteges történet, ráadásul engem kellemetlen helyzetbe hoz. Ami azt jelenti, hogy az öcséim újra és újra fel fogják hozni; hálaadáskor, születésnapi bulikon, húsvétkor.

A család már csak ilyen.

Ahogy elindulunk, Timmy a Stacey’s Mom című számot kezdi énekelni, mert roppant viccesnek találja, hogy mintha tényleg Stacey anyjáról írták volna.

És hiába remélném azt, hogy Garrett és Ryan nem tudják a szövegét; mindhárman szerenádoznak nekem végig a hazafelé vezető úton.

Én pedig közben azon gondolkodom, milyen jó lett volna egykének születni.

2. FEJEZET

Connor

Mielőtt visszamegyünk a házamhoz, megállunk a boltnál, hogy Garrett vehessen pelenkát a Callie-vel közös egyéves lányuk, Charlotte számára. A hároméves bátyja, Will múlt hónapban búcsúzott el a gumibugyitól.

Egy Lakeside-hoz hasonló kisvárosban a bolt előtti parkoló főtérként működik, az ember szinte biztosan összefut valaki ismerőssel. Négyesünk éppen készül belépni a boltba, amikor Michelle McCarthy és örökbe fogadott fia, David Burke kifelé tolják teli bevásárlókocsijukat.

Miss McCarthy a Lakeside Gimnázium igazgatónője. Már akkor is ő volt, amikor én oda jártam – valószínűleg akkor is ő lesz, amikor az unokáim fognak; a folyosókon hasít majd elektromos mopedjével, megrovó tekintettel dudál a tanárokra és ráförmed a lelógó farmeres kölykökre, hogy vegyenek fel egy átkozott övet.

– Jó napot, Miss McCarthy! Szia, David! – köszön nekik az öcsém. David Garrett tanítványa volt. – Milyen a Rutgers?

– Jó – biccent a fiatalember, és hamuszőke haja a homlokába hullik.

– Még mindig angol szakon vagy?

– Aha.

– És oktatás – teszi hozzá Miss McCarthy büszkén. – Tanár lesz.

– Kötelez rá – tájékoztat minket David olyan hangon, amely jelzi, már beletörődött, hogy ezt a régóta fennálló vitát nem nyerheti meg. – Én író szeretnék lenni.

– Angol szakon vagy – replikázza Miss McCarthy. – Tudod, mi lesz az angol szakosokból? Angoltanár. A nagy bestsellereket majd nyári szünetben írod. Ráadásul a fiatalkori bűnözői múltad miatt menő leszel, a gyerekek imádni fognak.

Mielőtt David Miss McCarthyhoz került volna, ült a javítóban, mert felgyújtott egy helyi játszóteret.

Garrett felnevet.

– Hát, a B terv mindig fontos. Nézzünk csak meg engem! Egyik pillanatban még profi focistának készülök, a másikban pedig már Lakeside történelmének legjobb tanára és fociedzője vagyok.

Amikor Isten az önbizalmat osztogatta, Garrett valószínűleg kétszer állt sorban.

De Michelle McCarthyban mindig lehet bízni, hogy letörje a méretes egót.

– Azért ne túlozzunk! Lehetnél Lakeside történelmének legjobb igazgatóhelyettese, de te jobban szeretsz a középszerűségben maradni.

Jó ideje nyaggatja már Garrettet a helyettes pozícióval. De ő szereti az osztálytermet, a kapcsolatát a gyerekekkel.

Miss McCarthy odafordul hozzám, és egy szempillantás alatt lágyabb hangnemre vált:

– Connor…, hogy vagy?

Így beszélnek hozzám újabban a helyiek; mintha valaki legalábbis meghalt volna. Ilyen az élet egy kisvárosban. Mindenki tud mindenkiről mindent, ezért hallották, hogy a válás nem kimondottan az én ötletem volt. Szegény Connor Daniels.

Ó, az emberség!

– Jól vagyok, Miss McCarthy. Nincs okom panaszra.

– Mindig te voltál a kedvenc Danielsem, Connor.

– Ez fájt – kap Garrett a szívéhez.

Ryan mögülem hozzászól:

– Azt hittem, én voltam a kedvenc Danielse, Miss McCarthy.

Az igazgatónő mogorván néz rá, ábrázata megnyúlik.

– Nem voltál, Ryan James.

Miss McCarthy a szüleinken kívül az egyetlen ember a földön, aki mindig hangsúlyozza Ryan második nevét. Van előzménye.

Ma Ryan nagy tiszteletnek örvendő, szeretett lakeside-i rendőr, makulátlan aktával. De kamaszkorában igazi seggfej volt. Nem az egyszerű, tudatlan kamasz seggfejről beszélek. Hanem amolyan igazán utálatos, az elsősöket szívató, petárdát a vécébe helyező, félidőben a rivális focicsapatnak segget villantó fajta seggfej.

Egészen harmadikos koráig, amikor is egy göndör hajú, brooklyni, Angela Caravusio nevű lány Lakeside-ba költözött, és járni kezdett vele.

Úgy emlékszem rá, mintha tegnap történt volna. A nap, amikor Angy a nappalinkban állva, a szüleim és az öcséim előtt Carmela Soprano-fajta kiejtéssel közölte Ryannel:

– Nem fogok egy seggfejjel járni, Ryan. Nőj már végre fel!

Azt hiszem, ezen a napon szeretett bele az öcsém. Bizonyos értelemben az egész család is.

Mert Ryan aznap megszűnt seggfej lenni.

– Na, olvad a fagyim, mennünk kell – mondja Miss McCarthy. – Garrett, hétfőn kora reggel találkozunk. Connor… – és hangneme ismét temetésre illő. – Fel a fejjel! A szinglilétnek van előnye. Nézz csak rám!

Aha. Nagyszerű. Igazi álom.

– Köszönöm, Miss McCarthy. Ez megnyugtató.

Miután bemegyünk, és megvesszük a pelenkát Charlotte-nak, egy „hátha szükségük van rá” üveg tejet Ryannek és egy adag fehérjeszeletet Timnek, amit régóta ki akart már próbálni, fizetünk, és visszaindulunk a pick-upomhoz.

Amikor kilépünk, a nap alacsonyan jár az égen, és olyan, mintha vakító, narancs fényével egyenesen a pupillánkra célozna. Néhány másodpercbe telik, hogy kitisztuljon a látásom.

Amikor viszont újra látok, megpillantok valakit. Egy ismerőst.

Néhány méternyire tőlünk tolja a kocsit keresztül a parkolón púderkék Volkswagen bogár kabriója felé, farmer rövidnadrágban és aprócska, fehér pólóban. Csokoládébarna haját magas, hosszú lófarokban viseli, és puha, hullámos tincsei finoman mozgolódnak a tavaszi szellőben.

A munkában muszáj felkötni a haját – vagy a maszkhoz tartozó, szoros gumival, vagy feszes kontyba fogva a feje tetején. Még soha nem láttam kiengedett hajjal.

De gondoltam rá, elképzeltem – hosszan, lazán, sűrűn és selymesen –, gyakrabban, mint azt valaha is beismerném.

Ryan a hátamnak ütközik.

– Na, mi van, ma tanultál meg járni?

De Garrett követi a tekintetem.

– Az meg ki? – kérdezi.

– Violet Robinson. A kórház egyik ápolója.

Timmy mellettem áll, és arra néz, amerre én.

– Csini.

– Aha – sóhajtok fel akaratlanul.

De az igazság az, hogy Violet Robinson sokkal több, mint csini.

Gyönyörű, olyan laza, könnyed módon gyönyörű, ami elárulja, hogy fogalma sincs róla.

És szuper ápoló. Stabil, bírja a nyomást, intelligens, nélkülözhetetlen. Nekem is van lélekjelenlétem, de egyszer láttam, ahogy Vi átszeli a szobát, hogy végrehajtsa a Heimlich-fogást egy fulladozó betegen, mielőtt bárki más akárcsak egy lépést is tehetett volna. És tökéletes volt a technikája; erős kezek, határozott fogás.

Az én szememben egy jól heimlichező nő éppoly szexi, mint az, aki jól szop. Talán még szexibb is.

Most mind a négyen őt bámuljuk, de Violet nem veszi észre. Mintha elveszett volna a saját kis világában, ahogy felugrik a bevásárlókocsira; hasát a fogantyúnak dönti, lába pedig felemelkedik a talajtól, hogy játékosan süvíthessen át a parkolón.

Valószínűleg a gyerekeimnek azt mondanám, hogy ne csináljanak ilyet, de ahogy Violet égig érő, formás lábát hosszan, karcsún hátranyújtja, egy balerinára emlékeztet.

Elegáns és kecses.

Felemelem a kezem.

– Hé, Vi! Szia!

A hangom irányába fordul, és amikor találkozik a tekintetünk, mintha minden lassított felvételen történne. Szemében vidám felismerés csillan, ajka pedig édes mosolyra húzódik.

De aztán megakad a mozdulat.

Mert hatalmasat esik.

Bevásárlókocsija nekicsapódik egy villanyoszlopnak, melyet nem látott, és az aszfaltra esik. A kocsi oldalra dől, a tartalma pedig mindenfelé elgurul a parkolóban.

Talán a kecses túlzás volt.

Violet… olykor ügyetlen. Vagyis inkább gyakran.

Nem a munkában, hanem a köztes időben, amikor mondjuk, eszik vagy sétál…, esetleg lélegzik.

– Basszus! – Odaszaladok, az öcséim pedig a nyomomban.

Mert mint már említettem, úriemberek vagyunk.

Kezet nyújtok neki, hogy segítsek felállni a térdéről.

– Jól vagy?

Miután feláll, elengedi a kezem, aztán lesöpri a sötét kavicsokat a térdéről és a lábszáráról.

– Aha, semmi bajom. – Rám emeli a tekintetét, és szép arca kissé kipirult. – Csak a méltóságom sérült.

Felnevetek. Annyira elbűvölő.

Ryan felállítja a kocsit, míg Tim és Garrett összeszedik a szétszóródott szatyrokat.

Észreveszek egy dobozt a mellettünk álló zöld Lincoln alatt, ezért leguggolok, kihalászom, és átnyújtom neki.

– Tessék!

Egy doboz tampon. Negyvennyolc darabos, normál és szuper – az erős napokra.

– Köszönöm – mosolyog. – Szívás lett volna, ha nincs nálam, amikor szükségem van rá.

– Azt lefogadom – bólogatok.

A sürgősségis dolgozókat gyakorlatilag lehetetlen zavarba hozni. Bármivel. Túlságosan hozzászoktunk a meztelenséghez, a vérhez, a testnedvekhez, az ízes káromkodáshoz, valamint a mentális betegek és a különféle szerek miatt megtébolyultak furcsa őrjöngéséhez.

Láttunk, hallottunk és… szagoltunk már mindent.

– Dolgozol a héten? – kérdezem lazán.

– Igen, keddtől nappalos vagyok.

Az ápolók tizenkétórás műszakokban dolgoznak három napig, aztán három nap szünet.

– Én is nappalos leszek kedden.

Mosolyogva bólint; barna szeme sötét gyémántként csillog a napfényben.

A munkában ritkán van esélyem bárkit is alaposan megnézni. Túl mozgalmasak, túl sűrűek a napok. Minden perc számít. De most megnézem.

Magamba szívom szív alakú szájának, lágy arcívének, nagy, védtelen szeme feletti, finom ívű szemöldökének és hosszú, sűrű szempillájának látványát, ami minden pislogásánál szétterül krémszínű bőrén.

Istenem, de szép!

– Akkor kedden együtt dolgozunk.

– Aha – helyeslek. – Így van.

A csend szinte kiabál, és mivel kifogytam a társalgási témákból, hüvelykujjammal hátramutatok a vállam felett.

– Hát, azt hiszem, mennem kellene.

– Igen, nekem is. – Vi finoman int, és valahogy eléri, hogy az ártalmatlan mozdulat farokrándítóan édes legyen. – Szia, Connor! Sziasztok, Connor tesói!

Garrett és Ryan biccentenek, míg Timmy rá jellemző, csajozós stílusában válaszol:

– Majd találkozunk.

Violet elsétál mellettünk az autója felé, én pedig erőt veszek magamon, hogy ne forduljak meg és nézzem, ahogy elmegy, mint valami kukkoló.

Timmy füttyögni kezd, amikor Vi hallótávolságon kívülre kerül.

– Szingli? – kérdezi.

– Aha, azt hiszem.

Pontosabban: jól tudom, hogy az.

Tehetségeim között szerepel, hogy szuper vagyok abban, hogy figyeljek egy beszélgetésre, miközben úgy nézek ki, mintha teljesen mással lennék elfoglalva. Különleges képesség ez. Hasznos arra is, hogy tudjuk, mi a helyzet valójában a kamaszgyerekekkel.

– Elhívtad valaha randira? – kérdezi Timmy, amikor visszaindulunk az autómhoz.

– Nem.

– Zavarna, ha én elhívnám randira?

Arcom és hangom rideg, elejét akarom venni a téma mindennemű folytatásának.

– Igen, zavarna.

– Mégis miért nem hívtad el? – töpreng Ryan.

Vállat vonok.

– Együtt dolgozunk.

– És? – kérdezi Garrett. – Callie-vel is együtt dolgozunk. És ennek minden aspektusa szuper.

– Az más.

Garrett és Callie már gimnáziumban is komoly kapcsolatban voltak. Szakítottak egyetem alatt, aztán tíz év múlva Callie visszajött Jersey-be Kaliforniából, és ideiglenesen ő lett a gimnáziumi drámatanár, amíg a szüleiről gondoskodott. Az ideiglenes állásából aztán állandó lett, amikor Garrett-tel újra összejöttek, egybekeltek, és úgy döntöttek, hogy Lakeside-ban maradnak.

– Violet… fiatal – magyarázom.

– Mennyire? – kérdezi Ryan.

– Harminc.

– A harminc nem fiatal – mondja Garrett.

– A saját nevedben beszélj, öregember! – tiltakozik Timmy. – Én harmincéves vagyok, és még mindig hamvas a pofim.

– Te egy éretlen seggfej vagy, aki még mindig anyucival mosatja a ruháit – ellenkezik Garrett. – Ez nem ugyanaz.

Timmy beint Garrettnek. Mint a régi szép időkben.

Ryan diplomatikusabb megközelítést választ.

– A harminc nem fiatal. Csak… fiatalabb.

Az egyetlen szingli öcsémként Tim volt a szárnysegédem a válás után. Hétvégente bárokba jártunk, segített a randiappokkal, olykor még a dugópajtijaival és az ő barátnőikkel is randevúztunk.

A baj csak az volt, hogy Tim összes ismerőse harmincéves, mint ő vagy még fiatalabb. A lányok szemrevalóak voltak…, de szörnyen unalmasak is. Nem voltunk egy hullámhosszon.

Egyszer egy vacsora alatt nem volt a kedvenc sörömből, ezért azzal viccelődtem, hogy „Jack csalódott mája vagyok”, mire a csaj megkérdezte, hogy Jack az egyik öcsém-e.

Ki nem ért egy Harcosok klubja-idézetet? Úgy tűnik, hogy a huszonnyolc éves csajok.

Ezután bevezettem a minimum harmincötös korhatárt, mely még nem okozott csalódást.

– Egy olyan pasitól fogadjak el tanácsot, aki most vallotta be, hogy paráználkodna az anyósával? – kérdezem Ryant.

– Azt mondtam, valószínűleg, te barom – nevet Ryan. – És ne mondjátok el Angynek, azt fogja hinni, hogy nem vagyok normális.

Timmy leüti Ryan fejéről a sapkát.

– Nem is vagy, haver. A gyermekeid anyjának pedig joga van ezt tudni.

Ryan felveszi a sapkáját, aztán belebokszol Timmy karjába, miközben beszállnak a pick-upba. De Garrett pár lépéssel lemaradt, és Violet autójának hátsó lámpáját nézi, ahogy kiáll a parkolóból.

– Hé, jössz? – szólok neki.

Egy pillanatra arckifejezése megváltozik, töprengő. Olyan, mint amikor egy táblára bámul, és új játékot talál ki a focicsapatnak.

Aztán pislog, és el is tűnik.

– Aha – szalad utánunk. – Jövök már.