ARGILUS KRÓNIKÁK

I. A névtelen királynő

II. Farkasok futása

Előkészületben

III. Kígyók könyvtára

© Basa Katalin, 2026

Illusztrációk

Basa Katalin

Borítóterv

Müller Peti

© Hitel Kiadó, Budapest, 2026

Illusztrációk © Basa Katalin, 2026

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Takács Andrea

Műszaki szerkesztés Evolor Bt.

www.hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978-615-7071-56-8

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette és forgalmazza

www.ekonyv.hu

Tartalom

Erdő

Szél

Hó

Vadon

Fagy

Csillag

Füst

Köd

Ösvény

Villám

Gyertyán

Fagy

Fergeteg

Szurdok

Dér

Kavics

Rianás

Sötétség

Csont

Vihar

Függelék

Aki nem hiszi, járjon utána!

Argilus gyermekei

A KÉT TÜNDÉR ÉNEKE

(Firtos)

Merre járok, föld hasad,

mélyből előtör a mag.

Tündérek közt az első,

az örök élet-erő.

Élet után halál vár,

Tükröm a nyomomban jár.

(Tartod)

Merre járok, szív hasad,

csont enyészik, vér alvad.

Tündérek közt utolsó,

mindig sötét hírt hozó.

Halál után élet vár,

tükröm a nyomomban jár.

(együtt)

Ha az ember oly merész,

négy szemünkbe belenéz,

gyorsan ítéletet kap,

s övé lesz egyetlen nap.

Vég kezdettel összeér,

és az élet halált ér.

Eggerton fújtatva lépkedett a ködben. Az egész napot fent töltötték itt a hegyen, a Tündérfőn, még ebédelni sem mentek le a faluba, aminek a nevét hasztalan próbálta helyesen kimondani hetek óta. Mindegy is, hogy hívják ezt a helyet, a lényeg, amiért idejöttek, megvan.

Nehezen vette a levegőt. Hiába, most meglátszik, hogy vagy húsz kilóval több a kelleténél. Walter, a kollégája szinte fut felfelé, a csúcs irányába, de persze könnyű annak, aki ráér konditermekbe járni. Szerencse, hogy Walter a rikító sárga túracipőjét vette fel, így jól látni, hová lép ebben a ködben. Eggerton még mindig nem szokott hozzá az őszi erdő nehéz illatához, ami rothadással volt terhes; ha lenne a rosszindulatnak szaga, hát ez lenne az, gondolta. A szűk ösvény, amit követtek, szeszélyesen kanyargott, néhol teljesen el is tűnt a kövek között. Mintha a hegy szándékosan tüntetné el az ösvényt, dohogott Eggerton; ha otthon ezt bárkinek elmesélné, hát csak kinevetnék. Pedig ha látnák ezeket az erdőket! A fák szinte sóhajtanak, amikor elmegy alattuk az ember; moha lepi be a gyökereiket, az ágaikról fürtökben lógnak a szürke zuzmók, szeszélyesen tekeregve minden irányba – mintha sóvárognának egy kéz érintése után, amit csak ők érezhetnek meg. Öreg ez az erdő, tele van titkokkal, amiket nem szívesen árul el senkinek, és rossz néven veszi, ha faggatják.

Valami reccsent mögötte a fák között. Medve talán, gondolta riadtan Eggerton, és még inkább szaporázta a lépteit felfelé. Medvék, farkasok, kóbor kutyák, átkozott ez az ország úgy, ahogy van. Őt nem arra szerződtették, hogy egész nap a falusiakkal kézzel-lábbal próbálja megértetni magát, mert ezek itt az Isten háta mögött nem beszélnek angolul, és a magukkal hozott román szótár fabatkát sem ér. A mobiltelefon pedig nem működik lent a völgyben, kénytelenek minden egyes alkalommal felmászni a csúcsra, ha jelentést akarnak tenni a főnöknek. Hála Istennek, ez már az utolsó nap. Eggerton megállt egy pillanatra, a botjára támaszkodott, megtörölte verítékező homlokát, és minduntalan hátrafelé kémlelt. Ilyen nehéz dolga még soha nem volt, mint ezzel a heggyel… Miközben a földmérést végezték Walterrel, gyakran elindult alattuk a talaj lefelé; máskor kőomlás zárta el előlük azt az utat, amin felfelé jöttek, így jókora kerülőt kellett tenniük, majdnem el is tévedtek. Négy napja meg elvétette a lépést, és beleesett egy mély, sziklákkal teli verembe – ha nincs ott Walter, bizonyosan otthagyja a fogát. A lábát így is alaposan megrándította. Waltert pedig egy hete majdnem agyonnyomta egy váratlanul lezuhanó kődarab… Nem hiába voltak mindketten bányamérnökök, ismerték a hegyeket kívül-belül, éppen ezért jól tudták, hogy az a kő nem a gravitációnak engedelmeskedett. Valaki más dönthette rá a sziklát Walterre… de alaposan körülnéztek akkor is, és nem volt a közelben senki emberfia.

Ráadásul itt ez a köd: tömör falként jön utánuk, és mintha rejtőzne benne valami… Eggerton ismét elindult felfelé. Hiába, az idegei már nem a régiek. Ha egyszer hazaér, nevetni fog ezen az egészen… és elkíséri majd Waltert a konditerembe.

Walter már fent állt a Tündérfő tetején. A hegy szigetként emelkedett ki a ködből. Az októberi nap nem adott meleget, csak eljátszott az erdő színeivel, a barnákat aranyszínné változtatta, a zöldeket ezüstté tette. A látóteret betöltötték a hegyvonulatok, egyik a másik után magasodott, némelyiket már belepte a hó; a Kárpátok errefelé széles ívet írt le, széttöredezett. Walter mindegyik csúcsnak tudta a nevét, és egymás után sorolta őket – Eggerton már az elején feladta, hogy megkísérelje utána mondani ezeket a furcsa neveket. Lerogyott most egy kőre Walter mellett. Az a fontos, hogy megvan, amit kerestek; a mai és a tegnapi mintavétel is sikeres volt. Elégedetten sóhajtott. Őszintén, nem is számított rá, hogy ilyen gazdag lelőhelyet találnak erre. Ha minden jól megy, és megkapja a részét, amit a főnök ígért, akár nyugdíjba is mehet. Már csak el kell küldeni a friss adatokat, és mehetnek végre haza.

– Csodálatos ez a hely – sóhajtott Walter.

– Minden hegy ugyanolyan – vont vállat Eggerton.

– Pontosítsunk – vigyorgott Walter. – Minden hegy ugyanolyan, miután a levegőbe röpítettük. – Eggerton felnevetett.

– Alig várom, hogy tárnákat robbantsunk végre ebbe az istenverte sziklába.

– Gyönyörű lesz – bólogatott Walter, és a hátizsákja után nyúlt, hogy elővegye a laptopját. Eggertonnal egyszerre pillantották meg a két nőt, akik a ködből léptek elő az ösvényen.

Úgy lépkedtek felfelé a csúcsra, mintha rájuk nem vonatkoznának a fizika törvényei, fáradság nélkül, könnyedén, mint a hiúzok. Biztosan nem falubeliek voltak, Eggerton emlékezett volna rájuk. Tökéletes volt a testük, tejfehér, mint a köd. A ruhájuk nagyon vékony, testhezálló lehetett, tele halvány virágmintával. Mindkettőnek derékig érő, hosszú haja volt, az egyiknek hullámos, hófehér, mint a hattyú tolla, a másiknak egyenes és szénfekete, akár egy hollóé. Ahogyan közelebb értek, Eggerton észrevette, hogy minden vonásuk egyforma – ikrek lehettek talán. A legkülönösebb a szemük volt, és nem csak az arany színük miatt – Eggerton nem tudta volna megmondani, hogy közönyt lát-e bennük, vagy fenyegetést. Mégis mi vehet rá két nőt, hogy ilyen vékony ruhában hegyet másszanak ebben a ködben? Ő még a vastagabb sapkáját is előkotorta, olyan hideg errefelé az október. A lábukra pillantott, mert valami megmoccant a fehér hajú nő talpa alatt. Eggerton elképedve látta, hogy ahová lép a lány, friss hajtások sarjadnak a sziklából, tavaszi virágok fakadnak ki a földből. A fekete hajú szépség unottan lépkedett a társa nyomában, mezítelen talpa érintésére elsorvadtak a virágok, majd porrá lettek. Eggerton elsápadt. Valóság, amit lát? Vagy csak a köd és a nyugtatók űznek vele tréfát?

– Eltévedtek, hölgyek? – kérdezte Walter, és nyelt egyet. Akkor vette észre, hogy a két nő nem visel ruhát; a virágminták a testükön kanyarognak, mint a tetoválások. Meztelenségük mégsem tette őket védtelenné: Walternek érinthetetlen fehér márványszobrok jutottak eszébe a két idegenről, istennők fenséges szobrai, akik egykedvűen ítélik halálra azokat, akik megpillantják őket.

A fehér hajú nő félrebiccentette a fejét, ahogyan a madarak szokták. Rámutatott a két férfira, akiket intésének engedelmeskedve azonnal indák fonták be, melyek a földből törtek elő, közvetlenül a lábuk mellett. Eggerton a telefonja után kapott, de elejtette; kifordult a kezéből a készülék és összetört a köveken.

– Ti tévedtetek el – felelte a fehér hajú nő.

– Nincs értelme beszélgetni velük, Firtos – mondta a fekete hajú.

– Egy próbát megért, Tartod. Talán volt bennük annyi alázat, hogy utánanézzenek a nyelvünknek… ha már a hegyünket akarják.

– Alázat? – forgatta a szemét rosszallóan Tartod. – Drága nővérem, ezeknek meg kell tanítani, mi az alázat. – Közelebb lépett Walterhez, akit fogva tartottak az indák. Maga felé húzta a férfi kezét, és beleharapott a kisujjába, egészen a csontig. Walter felüvöltött.

– Mi a frászt csinál?! – kiáltott oda Eggerton, akit kivert a hideg veríték. Ez a két nő nem ember… csak embernek látszanak. A fekete hajú nő elengedte Walter kezét, amin furcsa, zöld hab látszott a seb körül. Egy ideig forgatta a szájában a vért, majd kiköpte a sziklára.

– Megtalálták – mondta Firtosnak, aki komoran bólintott.

– De vajon továbbadták-e a hírt? – Tartod Walter hátizsákjában kotorászott, és két kődarabot talált. Az egyiket odadobta Firtosnak, aki könnyedén elkapta. Mindketten alaposan megnézték a köveket, majd komoran összenéztek. Firtos leült a sziklára, és az ölébe vette a laptopot.

– Két jelszó kell… az egyiket már tudod, ugye?

– Meglesz mindjárt a másik is. Kiolvasom a véréből – mondta Tartod, és elindult Eggerton felé.

– Kérem, kérem, ne… – nyöszörögte Eggerton. Aggódva pillantott a társára. Walter a harapás óta nem tért magához, elernyedt, csak az indák tartották meg a testét. Tartod rá se hederített Eggertonra, aki hasztalan igyekezett kiszabadítani magát. A fekete hajú nő keményen megfogta a férfi kezét, és lassan vonta a szájához, élvezve Eggerton rettegését. Fájt a harapás, akár a kígyómarás; a férfi nem is tudta, hogy létezhet ekkora kín. Tartod megízlelte a vért, majd undorodva köpte ki.

– Micsoda mocskos alak vagy te – törölte meg a száját a kézfejével. Eggerton érezte, hogy a méreg – mi más is lehetett volna – lassan kúszik felfelé a karján, mint a zsibbadás.

– Kérem… – suttogta. – Engedjenek el minket. Mi nem bántottunk senkit. – A fekete hajú nő már leült a nővére mellé, de most felnevetett; a nevetésétől feketére száradt az a néhány fű, mely a sziklák tövébe kapaszkodott.

– A hegyünket akartad. Mi lesz akkor az erdővel? Az erdő táplál itt mindenkit, és a hegy, amibe a gyökerét veri. Halálra ítéltetek mindannyiunkat, állatot, embert, tündért.

– De a kincs… – hörögte Eggerton. – A kincset nem tarthatjátok meg magatoknak. Többé már nem. A főnök ide fog jönni, és ha kell, kavicsokra robbantja szét ezt az egész hegyet!

– A sziklák nekünk engedelmeskednek – vonta meg a vállát Firtos, és fel sem pillantott a képernyőről. Hát persze, gondolta keserűen Eggerton. Ezek voltak, akik végig keresztbe tettek nekik… akik eltüntették az ösvényeket, rájuk zúdították a sziklákat, és verembe csalták őket. Megpróbálta megmozdítani a nyakát, de nem sikerült. A zsibbadás már elérte a vállát, és érezte, hogy a hideg lassan marokra fogja a szívét.

– Nem fogjátok tudni megakadályozni, hogy megnyíljon a bánya – vetette oda dacosan a két nőnek. – A főnök a kezében tart már mindenkit. A múlt héten az egész hegyet megvette.

– Megvette? – kapta fel a fejét Firtos.

– Tündérfő nem eladó – mondta Tartod. – Az ember nem az ura a földnek, csak a szolgája.

– Hogy ki kinek a szolgája, majd ő megmutatja nektek. – Eggerton köhögött, de vigyorgott. – Még soha, senki sem állt ellen a főnöknek. Mindig szerencsével jár. – Tartod felállt, felállt Firtos is. Egyforma mozdulattal nyúltak egymás keze után, nem is kellett odanézniük. Most még erősebbnek és hatalmasabbnak látszottak, mint eddig; szél támadt, és egyszerre kapott bele a hollófekete és a hattyúfehér hajba.

– Én vagyok a királynő első leánya, az élet hordozója – mondta Firtos.

– Én vagyok a királynő utolsó leánya, a halál hordozója – mondta Tartod.

– Mi vagyunk azoknak a hangja, akiket senki sem hall meg. Halljuk a kövek fájdalmát, a füvek suttogását és a gyöngék rettegését.

Mi vagyunk az ítélet hangja. Ti idejöttetek, magatoknak akartátok a hegyünket, s így idéztétek fejetekre sorsotokat.

Tartod lágyan felemelte a kezét, és rámutatott a két férfira, akik lassan porrá omlottak a szélben.

Napok óta furcsa, szeszélyes szél járta Budapestet. Mintha nem tudta volna eldönteni, honnan és merre fújjon, hol észak, hol kelet felől hozott ködöt és esőt, aztán hideg permetet fújt Lona arcába a legváratlanabb pillanatokban. November volt, de a pára nem maradt meg a pesti házak között, kiszökött a Duna fölé, hogy hosszan nyújtózzon el a hidak alatt, akár éjszaka volt, akár nappal.

Lona a Ferenciek tere felé sietett, a buszmegállóhoz; már sötétedett. A folyó jobb felől húzódott meg, a víz nehéz illata még ilyen távolról is megérintette őt. Összehúzta magán sötétzöld posztókabátját, fekete kesztyűs kezét még mélyebbre fúrta a zsebében, de hiába, így is fázott. Barna csizmája halkan koppant a régi köveken. Bordó oldaltáskája nehéz volt az egyetemi jegyzetektől meg a laptopjától. Történelem szakra akart jelentkezni, de nem vették fel. Végül a franciára került be – épphogy elcsípte a pótfelvételit, mert az érettségit az utolsó pillanatban sikerült letennie, miután kézhez kapta a honosított bizonyítványait Franciaországból.

Begördült a busz, és Lona felszállt rá. Szemüvege rögtön bepárásodott, de nem bánta. Nem akarta látni a Gellért-hegy komor tömbjét, ahol a lombjukat vesztett fák között úgy meredeztek a sziklák, mint a vén, kicsorbult fogak. A busz kanyarodott, és lassan felkapaszkodott a lejtőn, elhaladt a víztározó bejárata mellett. Lona pontosan tudta, mit rejt a mély – vérszomjat, keserűséget és dühöt –, de most is elhessegette magától a gondolatot. Nincs értelme azon rágódnia, hogy mi történt, és hogy mi miért történt.

A novemberi este belopakodott Budapestre. A sötétség kikúszott a Gellért-hegy fái alól, és csak az ostorlámpák fényei űzték el itt-ott, ahogy szabályos ritmusban álltak őrt az utak mentén. A busz Lonával egyre magasabbra kapaszkodott felfelé a hegyre; Pest felett a felhőket sápadt rózsaszínben ragyogtatta fel a lemenő nap. Lona a Svábhegynél szállt le. Átkelt a fogaskerekű sínpárján, majd elindult hazafelé, a kanyargós utcát követve. A hegy oldalán szorosan álltak a régi épületek, és az utca legvégén volt Bogda régi háza, ami tavasz óta az otthont jelentette Lonának.

A műút Bogda háza előtt ért véget, azon túl csak egy szűk ösvény vezetett tovább meredeken lefelé, majd tovább, a Tündérhegy irányába. Lona egész nyáron, minden hajnalban felkelt és futott az erdőben; ezen az ösvényen kezdte a körútját, elfutott a Tündérszikláig, aztán tovább felfelé vagy lefelé, ahogyan kedve tartotta. Hosszú, vörös-arany haját ilyenkor egyetlen fonatban fogta össze, mely a háta közepéig ért. A Vízlándzsa tündérharapása nyomán keletkezett virágjel Lona jobb bokáján már indákat növesztett, újabb virágot hozott – talán ez a jel is növelte Lona gyorsaságát. Mert ahogy teltek a napok és a hetek, egyre gyorsabb és szívósabb lett; élvezte, hogy mindent maga mögött hagyhat, és hogy nem kell másra figyelnie, csak a saját testének ritmusára. A teste már sóvárgott a futás után, de amióta elkezdte az egyetemet, csak hétvégén jutott ideje rá.

Lona végre odaért a kertkapuhoz, elővette a kulcsát. A kerítésre a nyáron felfutottak a rózsák. Vastag, tüskés indáikon még mindig akadt egy-két összeszáradt, sötét bimbó, melyek szorosan tartották titkukat. Lona árnyéka meglapult az oldala mellett. Benézett a kertbe – a házban nem égett a fény, Mesemátka tehát még nem érkezett haza. Lona sóhajtott. A keresztanyja az árvíz után költözött be hozzá. Nem sok időt hagyott Lonának, hogy eméssze magát; egy önálló ház és a hozzá tartozó kert rengeteg feladatot adott mindkettőjüknek, és Mami ugyancsak hajtotta a lányt, aki kapált, gereblyézett és ültetett, amikor kellett, vagy a jókora kőmedencét tisztította, ami a kert végében állt – nem is beszélve az állandó házimunkáról, ami az emeletes házzal járt.

Lona benyitott a házba, felkapcsolta a lámpákat. Az előszobából a tágas nappaliba jutott, ledobta a táskáját a zöld fotelba, majd egyenest a konyhába ment, hogy harapjon valamit. A kedvenc müzlijét a konyhaasztalon hagyta még reggel, de most nem találta sehol. Éppen le akart ülni Mesemátka karosszékébe, de ott már mocorgott valami. Lona ijedten ugrott fel. A székben egy jókora, kövér borz terpeszkedett, és szemrehányóan emelte fel a fejét a müzlisdobozból.

– Ligetfénye! – kiáltotta Lona, mikor a kertbe vezető konyhaajtót kinyitotta valaki. Egy hároméves kislánynak látszó, szőke tündérgyermek állt az ajtóban, aki tavasszal született itt, a kertben, a forrásból. Zöld szemét most aggódva függesztette Lonára, fehér kis ruhájának a szegélyét idegesen gyűrögette. – Hányszor mondtam már, hogy semmilyen állat nem jöhet be a házba! Sem borz, sem mókus, sem sündisznó! – Ligetfénye gyorsan beszaladt a konyhába, és az ölébe kapta a borzot; a hóna alatt átnyalábolta az állatot, majd megállt vele az ajtóban, úgy hallgatta Lona dörgedelmeit. – Beleevett a müzlimbe! – A borz undorodva kiköpte szájából az utolsó falatot, ami a küszöbre esett. Lona elképedve nézte. – Hát bocsánat, hogy nem ízlik! – reccsent rá a borzra, aki unott képpel nézett vissza rá. Ligetfénye alig bírta tartani a kövér állatot, aki cseppet sem érezte magát zavarban, szemmel láthatóan a házikoszttól kikerekedve várta a téli álmot. A kis tündér viszont megszeppenve nézett Lonára, aki tovább folytatta. – Ez így nem mehet tovább! Mindenhol állatokba botlok! A múltkor az a sündisznó megrágcsálta az egyik csizmám sarkát! A könyvespolcon pedig a lexikonok mögött egy halom mogyorót találtam! – Ligetfénye szeme lassan megtelt könnyel. Lona felsóhajtott, majd halkabban folytatta. – No jól van. Tudom, hogy te nem akartál rosszat. – Ligetfénye óvatosan letette a borzot, aki még egy utolsó, rosszalló pillantást vetett Lonára, majd eldöcögött a sűrűsödő sötétben. Lona lehajolt a kis tündérhez, aki gyorsan a nyakába ugrott, és jó szorosan hozzábújt a lányhoz. Lona felvette és ringatta a kicsit, a haját simogatta. – Ne haragudj, hogy kiabáltam, de nagyon megijedtem ettől a bundás szuszogó fickótól. – Ligetfénye megkönnyebbülten sóhatott. – Félted őket, ugye? – kérdezte Lona halkan a kis tündértől, aki bólintott. – Tudod, mit? Csináljunk nekik téli alvóhelyet a pincében. Van ott hely elég… nem fognak fázni egy cseppet sem, és vigyázni tudunk rájuk. Ha akarod, megnézhetjük a padlást is. A mókus biztosan nem akar a pincében együtt aludni ezzel a kövér borzzal, ugye? Úgy nézem, ez a borz horkol. – Ligetfénye elmosolyodott. – Szegény mókus barátod nem bírná ki mellette tavaszig.

A kis tündér az esti nagy bögre mézes tejét kortyolgatta, amikor Mesemátka hazaért. Egy hosszúkás fadobozt hozott magával, alig bírt bejönni vele az ajtón. Lona elébe sietett és átvette tőle; a doboz érintésétől hirtelen átfutott rajta a hideg. Mesemátka észrevette, de nem szólt rá semmit. Rámosolygott Ligetfényére, majd hármasban folytatták a vacsorát.

Lona elgondolkozva nézte a keresztanyját. A nyáron a futás és a tanulás mellett volt még egy állandó programja: minden este kinyitotta Mesemátka tulipános ládáját. Ebben a faládában őrizte Mami azoknak a lányoknak a történetét, akiket felnevelt, kezdve Diamantával, aki Tündér Ilona és Argilus egyetlen leánya volt a három fiuk után. Diamantát Mami rejtette el az anyja és a fivérei elől, akik egymás elleni harcukban akarták felhasználni a kislányt. Mesemátka a királynő Tizenkét Hattyúja közül való volt, a mesemondás tehetségével megáldva; nem csak a meséket tudta valósággá tenni, az élet szövetét is meg tudta rántani, hogy a maga akarata szerint igazítsa. Diamanta és az ő leszármazottainak az emlékét mesébe szőtte, és leválasztotta a világról, hogy a királynő soha ne találjon rájuk. A könyvek ott voltak egymás mellett a ládában, Diamantáén állt az egyes szám. Lona alig emlékezett az édesanyjára, akinek az emlékét a hetvenhatos, vékony kis kötet őrizte. Visszafogta a késztetést, hogy elsőként ezt olvassa el; úgy érezte, az egész történetet ismerni akarja, Diamantától kezdve. Hetvenhat nemzedék, és ő, Lona a hetvenhetedik; ha meghal, Mami biztos az ő történetéből is könyvet varázsol, hogy elrejtse majd ez a láda az emlékét, akár a többi leányét. De ahogy az egyik kötetet olvasta a másik után, Lona egyáltalán nem bánta már, hogy a saját története is egy szám lesz majd a sok közül. Kiváltságosnak érezte magát, és nem azért, mert az ősanyja a tündérek királynője volt – hanem azért, mert senki sem ismeri az elődeinek az igaz történetét úgy, ahogyan azt nekik Mami megőrizte. Nem kalandregényeket olvasott, holott a leányok élete fordulatokban igazán bővelkedett; könnyeik igaziak voltak, ahogyan az örömük is. Lona velük együtt sírt és nevetett a lapok felett. Mami igazán remek mesélő volt, de ami még ennél is fontosabb: Lona tisztán érezte a lapokat forgatva, hogy milyen szeretettel óvta a lányokat életük minden pillanatában, holott együk sem volt a saját vére. A láthatatlan szereplő Mesemátka volt, aki magáról alig ejtett néhány szót a kötetekben; meghúzódott a háttérben, igyekezve elfogulatlanul szemlélni a gondjára bízottakat.

Mesemátka elszakította magát a királynőtől, lemondott az ereje nagyobbik részéről azért, hogy senki ne találhassa meg a gyermekeket. Mami bőre hófehér volt, mint az új mesére éhes, üres fehér papírlap; a sokfelé ágazó, színes indák már nem kanyarogtak rajta, mint az összes többi vízitündérén. Mesemátka új forrásnak a keresztvizet választotta, így elszakította magát a királynő jóindulatától. Bár a tündérek soha nem támadnak egymásra, Mamit árulónak kiáltotta ki a királynő, akit bármelyik tündér megölhet, amikor csak kedve tartja. Mesemátka a varázslatot emberi furfanggal pótolta, így lett a lányok tündérkeresztanyja, egyik generációnak a másik után.

A könyveket olvasva a leányok történetén túl Lona megismerte az ébredező Európa, majd Franciaország történelmét is. Mami olyan helyet keresett a gyermekeknek, ami távol esik a Duna vízgyűjtő területétől, a királynő birodalmától, így esett a választása a franciák hazájára. Lona újra meg újra elképedt, hogy a keresztanyja, aki itt kevergeti az esti tejeskávéját vele szemben a konyhaasztalnál, ismerte a francia keresztes lovagokat, látta a Bastille ostromát és beszélt Napóleonnal is. Most, hogy ismerte minden könyv tartalmát, tudta, hogy a keresztanyja nem a varázsereje miatt, vagy a sok-sok éven át összegyűjtött tudás eredményeként élte túl az évszázadokat. Össze sem tudta számolni, hány csapás érte Mamit, hányszor égett le a házuk, hányszor nézték boszorkánynak, hányszor támadtak rá lesből, vagy tettek keresztbe neki a szomszédai. Mami soha nem adta fel – ez volt a titok. Soha nem esett kétségbe; ha egyszer elbukott, újrakezdte másképpen. És Lona erőt merített a keresztanyja végtelen kitartásából – pontosan erre az erőre volt szüksége, hogy talpra álljon.

Mami viszonozta Lona hosszú pillantását, majd elmosolyodott. Ismer engem, gondolta Lona, de most ez az érzés nem idegességgel töltötte el, hanem megvigasztalta. Mindig itt lesz mellettem, ha szükségem lesz rá, ahogyan a többiek életét is betöltötte Mami jelenléte… és ha egyszer gyerekem lesz, tette hozzá gondolatban, tudom, hogy az ő életére is vigyázni fog.

Mami gondolatai a keresztlányán jártak, mint mindig. Milyen sápadt megint, de legalább rendesen evett, gondolta; az egyetem mégiscsak jót tesz neki, eltereli a figyelmét a veszteségeiről, és új társaságot is ad. Budapest nem kevés veszélyt is jelentett Lona számára, ezzel tisztában volt a keresztanyja. Boszorkányok, lúdvércek vagy bármi más, akibe belevághatta vízből való tőreit, ezt értette a tündér; de mit lehet tenni azzal a fájdalommal, ami névtelenül fészkeli be magát az ember homloka mögé?

Mesemátka felsóhajtott, és felidézte a legutóbbi alkalmat, amikor Átokhínár támogatta haza Lonát: egy hirtelen felvillanó emlék megtörte a felejtésátkot, amivel ő maga kötötte meg úrnője emlékeit.

Lona a felvételiről tartott hazafelé, Budára, amikor megakadt a szeme a Ferenciek templomának oldalán. A dombormű közepén, egy hajóban áll egy férfialak, evezőt tart. Körülötte örvénylik a víz, a házak süllyednek, férfiak és nők kapaszkodnak, csúsznak, hajukat kavarja a szél, húzza le őket az éjszaka. A férfi kezében erő, szemében irgalom; még egy fuvallat, és megmozdul a kép, amit az eső zöldre festett és a művész bronzba öntött; mert itt van a pillanat, itt van az árvíz, amikor dönteni kell, amikor meg kell ragadni az evezőt, és menteni az életet, menteni, vagy veszni hagyni.

Lona érezte, hogy a gyomrába két kézzel belemar a fájdalom. Nem bírta levenni a szemét a képről. Alatta a felirat: Wesselényi Miklós, az árvízi hajós.

Wesselényi Miklós.

A fájdalom jeges örvénnyel áradt szét a bensőjében. Összegörnyedt; a név ott áramlott a vérében, minden szívdobbanással egyre erősebben.

Valaki megfogta a kezét; felnézett. Átokhínár ott állt mellette, arca fehér.

A tündér eltakarta Lona arcát, lefogta a szemét; lágy, meleg volt az érintése. Jobban esett Lonának, mint bármi; elmosolyodott, lába összecsuklott, álomtalan álomba merült.

Mesemátka elkomorodott. Igazán szerencse, hogy az árvízi hajósnak csak egy emlékhelye van Budapesten, amit el lehet kerülni. De hogy mi történne akkor, ha Lona szemtől szembe találkozna Miklóssal, arra gondolni sem akart. Átokhínár csak engedelmeskedett, megtette, amit az úrnője kívánt: elfelejteni egy férfit és a vele kapcsolatos összes emléket – de tudta, hogy az átka előbb-utóbb fel fog fesleni. És akkor minden érzés egyszerre fogja megrohanni Lonát, ami nem kevés veszélyt rejt magában.

Mesemátka óvatosan felvette Ligetfényét, akit az asztalra borulva elnyomott az álom. A kis tündér egész nyáron kint aludt a kertben, de az idő hűvösre fordultával beköltöztették a házba. A kamrában kért magának kiságyat a tündér, amit Mami fehér csipkepárnákkal és puha takaróval bélelt ki. Ligetfénye kis hajlékában szárított gyógy- és fűszernövények lógtak, szénaillattal telítve a levegőt. A tündér felsóhajtott, és mélyen aludt tovább, miután Mesemátka betakargatta.

– Gyere – mondta Mami Lonának. – Hoztam neked valamit.