SAMUEL GREGG

ÉRTELEM, HIT
ÉS A NYUGATI CIVILIZÁCIÓÉRT
FOLYTATOTT KÜZDELEM

Budapest, 2024

IMPRESSZUM

© Samuel Gregg, 2019
© Tóth Bálint Péter, 2024
© MCC Press Kft., 2024
Published by arrangement with Regnery Publishing.

Fordította: Tóth Bálint Péter
Lektorálta: Botos Máté

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve bármilyen internetes közlést, fénymásolást vagy az információrögzítés bármely formáját. Ez alól kivételt képeznek magazinokban, televízióműsorokban, weblapokon vagy közvetítésekben megjelenő, recenziós célú rövid idézetek.

ISBN 978-963-644-018-3 (print)
ISBN 978-963-644-059-6 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős vezető: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Mariska Borbála
Szerkesztő: Szabó Olimpia
Korrektúra: Kótis Nikoletta
Borítóterv: Papp Rita

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

TARTALOMJEGYZÉK

IMPRESSZUM

TARTALOMJEGYZÉK

ELŐSZÓ

ELSŐ FEJEZET

A BESZÉD, AMELY MEGRÁZTA A VILÁGOT

MÁSODIK FEJEZET

A NYUGAT MEGALKOTÁSA

HARMADIK FEJEZET

AZ ÉRTELEM ROMLOTT FORMÁI

NEGYEDIK FEJEZET

A PUSZTULÁS VALLÁSA

ÖTÖDIK FEJEZET

TEKINTÉLYELVŰ RELATIVIZMUS,LIBERÁLIS VALLÁS ÉS DZSIHÁDIZMUS

HATODIK FEJEZET

VISSZAÚT

HETEDIK FEJEZET

AMINT A MENNYBEN, ÚGY A FÖLDÖN IS

NÉV- ÉS TÁRGYMUTATÓ

Madeleine-nek

Asszonyom,
az Értelem a lélek bal keze, a Hit pedig a jobb;
ezek segítenek az üdvösséghez…

- John Donne

ELŐSZÓ

Jelen könyv témája régóta foglalkoztat, és több mint egy évtizeden át számos alkalommal felötlött bennem a gondolata. Ezen időszak alatt semmi sem ingatta meg azt a meggyőződésemet, hogy az úgynevezett Nyugat előtt álló elsődleges kihívás nem politikai és nem is gazdasági természetű. Meggyőződésem, hogy a nyugati társadalmak legégetőbb kérdései logikailag megelőzik ezeket az ügyeket, sőt bizonyos szempontból meghatározzák, hogyan is válaszoljunk rájuk.

Sokszor nem nyilvánvaló, hogyan alakította a Nyugatot az értelem és a hit viszonya, előnyére vagy hátrányára, időnként azonban közvetlenül megtapasztalhatóvá válik.

Egyik megnyilvánulása a nyugati országokban a 21. század első két évtizedében tapasztalt vallási természetű erőszakhullám volt. Ugyanakkor reményeim szerint a könyvemben igazolást nyer, hogy a 20. század legsötétebb időszakának jóval nagyobb méretű vérontása (az ideológiákat, amelyek nevében elkövették őket, aligha kell megnevezni) az értelem és a hit betegségeire vezethető vissza – hogy a Joseph Ratzingertől kölcsönzött kifejezéssel éljünk.

Szerencsére többről van szó, mint hogy a nyugati társadalmak talajvesztetté válnak, valahányszor az értelem és a hit eltávolodik egymástól. A könyvben megfogalmazott egyik tézis, hogy az értelem és a hit nemcsak képesek kölcsönösen mérsékelni egymás túlkapásait, hanem hozzásegíthetik egymást az igazság megértéséhez, ezáltal folyamatosan megújítva a nyugati civilizációt.

Meggyőződésem továbbá, hogy a gyakran a „felvilágosodás” átfogó fogalmával címkézett különféle eszmék és személyek nem feltétlenül állnak szemben az általam vizsgált nyugati vallásokkal.

Szó sincs arról, hogy figyelmen kívül hagynám a meglévő feszültségeket, a könyvben ugyanis számos alkalommal utalok rájuk. A legelőször a 17. század végén megfogalmazott gondolatok azonban értelmezhetetlenek, ha nem abból a zsidó-keresztény hitvilágból és kultúrából indulunk ki, amelyből a felvilágosodás is kibontakozott. Hasonlóképpen, nem egy szabadságjog és vívmány, amelyet hívő zsidók és keresztények egyaránt a magukénak vallanak, aligha születhetett volna meg a felvilágosodáshoz köthető személyek fáradozásai nélkül.

Ha ennek a könyvnek sikerül lerombolnia néhány tévképzetet, amelyek a felvilágosodás és a nyugati vallások viszonya körül kialakultak, és bizonyítja, hogy az értelem és a hit között nincs örökös küzdelem az elsőbbségért, máris többet elért, mint amiben reménykedni merek. Senki sem akar visszatérni a felvilágosodás korát megelőző állapotokhoz, ugyanakkor nem elégedhetünk meg egy olyan civilizációval, amelyet egy, a zsidó és keresztény hitet marginalizáló felfogás alakít.

Aligha van olyan könyv, amely ne tükrözné mindazokat a gondolatokat, amelyek döntően formálták annak íróját. Az én könyvem is két olyan gondolkodónak az elképzeléseiből táplálkozik, akik egyaránt merítenek a modern, valamint az azt megelőző korok hagyományaiból. Az egyikük a már említett Joseph Ratzinger, a másikuk pedig John Finnis. Tudásuk és írásaik kifogyhatatlan kútfőként szolgálnak számomra. Rajtuk kívül Számir Kálil Számir, SJ; Vernon L. Smith és a néhai Michael Novak meglátásai formálták a jelen könyv bizonyos részeit.

Az említett gondolkodók különféle tudományterületeken tevékenykedtek, és némelyik olvasó bizonyára eltűnődik azon, vajon melyikhez is tartozik az én könyvem. Úgy gondolom azonban, hogy nincs egyetlen olyan megközelítés sem, amely képes volna megragadni mindazokat a módozatokat, ahogyan az értelemmel és a hittel kapcsolatos elképzelések kölcsönhatása, alakulása és egymásnak feszülése alakította vagy időnként épp megakasztotta a Nyugat kulturális, erkölcsi, jogi és gazdasági fejlődését. De ha már mindenáron címkézni akarjuk ezt a könyvet, talán leginkább eszmetörténeti alkotásnak tekinthető.

A kötet megszületése miatt többeknek is köszönettel tartozom. Elsőként Thomas Spence-nek, hogy megbízott a megírásával a Regnery Publishing kiadóvállalat Gateway-kiadványai számára. Bízom benne, hogy írásom mindazt a elméleti precizitást és kíváncsiságot megtestesíti, amit ez a kiadó képvisel.

Másodsorban azoknak a fórumoknak tartozom hálával, amelyeken a könyvben szereplő témák némelyikét már kifejthettem. Ezek közé tartozik a Public Discourse, a Library of Law and Liberty, a Catholic World Report és a The Stream, amelyek lehetővé tették számomra, hogy a nekik korábban írt eszmefuttatásaimat újra felhasználhassam.

A kötet java részét Amerikában írtam, ugyanakkor bizonyos részei olyan távoli helyekhez köthetők, mint Róma, Jeruzsálem, Aberdeenshire, Santiago vagy épp Sydney. Aligha szükséges jobb emlékeztető, hogy a Nyugat több holmi földrajzi fogalomnál, civilizációs hatása pedig egyetemes.

Végül hadd térjek ki röviden a lányomnak szóló ajánlásra. Remélem, teljes értékű élet adatik meg neki egy olyan civilizációban, amely felülkerekedik a jelenlegi megrázkódtatásain, és engedi, hogy a fides és a ratio együttesen táplálja – közösen, és sosem külön.

ELSŐ FEJEZET

A BESZÉD, AMELY MEGRÁZTA A VILÁGOT

A hit valóban arra tanít, amit érzékeink nem tárnak fel előttünk, de nem
az ellenkezőjére annak, amit látnak. Fölöttük áll, nem pedig ellenük szól.
1

– Blaise Pascal –

Regensburgnak, ennek a Münchentől mintegy száz kilométerre északra fekvő kis bajor városnak a helyén a Kr. u. 1. század végétől kezdve római helyőrség működött. Még ma is áll a Marcus Aurelius császár által a 2. században építtetett porta praetoria, amely a Római Birodalom egyik jelentős belépési pontjaként szolgált. Regensburg később évszázadokig az európai kereskedelem fontos csomópontja volt. Ugyancsak itt ülésezett a Német-római Császárság törvényhozása, itt mészároltak le számos zsidót a muszlim hódítók kezére került Szentföld visszaszerzésére induló keresztesek, és itt zajlott a napóleoni háborúk egyik jelentős ütközete is.

A város lakói közül kiemelkedik a Jámbor Júdaként (1150–1217) ismert zsidó misztikus,
2
valamint a középkor egyik legképzettebb elméje, Albertus Magnus (1200–1280), a természettudósok védőszentje, aki három évig szolgált Regensburg püspökeként.

A település a második világháború után lépett a modernizáció útjára előbb a korszerű gyáregyüttes felépítésével, amely több száz embernek biztosított munkát, majd 1965-ben az egyetem megalapításával. A képzés szinte elsőként a Teológiai Karon indult be, amelyhez 1969-ben csatlakozott az akkor negyvenkét éves, bajor származású Joseph Ratzinger atya, aki a második vatikáni zsinaton (1962–1965) részt vevő püspökök tanácsadójaként szerzett magának hírnevet.

2006. szeptember 12-én Ratzinger immár XVI. Benedek pápaként újból felkereste egykori munkahelyét, ahol a látszólag ártalmatlan, „Hit, értelem és egyetem – emlékek és reflexiók” címmel tartott előadást régi barátainak és az egyetem polgárainak.

Néhány órával később megremegett a világ.

Egy császár ítélete

XVI. Benedek pápa beszédét világszerte ádáz támadások érték muszlim egyházi és világi vezetők részéről, számos muszlim országban pedig tüntetések és tömegmegmozdulások követték, amelyek némelyike keresztény templomok elleni támadásokig fajult. Kétségkívül a legszörnyűbb eset az volt, amikor öt nappal az egyházfő regensburgi beszéde után két dzsihádista lelőtte Leonella Sgorbati nővért és a sofőrét, Mohamed Oszmán Mohamudot egy szomáliai gyermekkórház előtt.

Gyanítom, a haragjukat fennhangon hirdetők közül kevesen olvasták el ténylegesen Benedek pápa beszédét. Ugyanis a felháborodás tárgya egy beszélgetésből vett idézet volt, melyet egy bizánci császár folytatott 1391 körül egy névtelen perzsával.
3

II. (Palaiologosz) Manuél (1350–1425) azon kevés uralkodók egyike, aki egyszerre volt államférfi, hadvezér, valamint költemények és vallási témájú értekezések tudós szerzője. Miután ifjúságának java részét I. Bajazid oszmán szultán udvarában raboskodva töltötte, pontosan ismerte a muszlimok gondolkodásmódját és szokásait.
4
A perzsával folytatott beszélgetésben Manuél behatóan foglalkozott az iszlám régre visszanyúló és igencsak elkeserítő, az erőszakot vallási alapon igazoló gyakorlatával. A császár őszintén úgy vélte, hogy az erőszak látszólag általánosan jellemző a muszlim világra. „Mutasd meg nekem – olvasható a Benedek által Regensburgban idézett részletben –, mi újat hozott Mohamed, és csak rossz és embertelen dolgokat fogsz találni, mint az a rendelkezése, hogy az általa hirdetett hitet karddal kell terjeszteni.”
5

Néhány muszlim tombolt az idézet hallatán, és ez – valamint az, hogy dzsihádisták, akik szinte napra pontosan öt évvel a regensburgi beszéd elhangzása előtt lerombolták a New York-i ikertornyokat, szintén a Koránra hivatkoznak – sokakat meggyőzött arról Nyugaton, hogy a bizánci császár igenis ráérzett valamire. Elvégre bárki, aki fontosnak tartja az értelmet, nem sértegetéssel, fenyegetésekkel vagy épp erőszakkal válaszol az esetleges bírálatokra.

Ugyanakkor a pápa beszéde által kiváltott indulatok elvonták a figyelmet arról, amit az egyházfő a vallás Nyugaton betöltött szerepével, illetve a hittel és a nyugati identitáshoz elengedhetetlennek tartott értelemmel kapcsolatban mondott.

A regensburgi beszéd kétségkívül foglalkozott az iszlámmal, emlékeztetve a Nyugatot arra, hogy a dzsihádista terrorizmus vallási eredetű. Mindez igencsak váratlanul érte azokat a nyugati hallgatókat, akik meg voltak róla győződve, hogy a szegénység okozza a gondok többségét, és nem voltak hajlandók elismerni, hogy az Istenről alkotott különféle elképzelések eltérő – kívánatos vagy épp kedvezőtlen – gyakorlati következményekkel járhatnak.

Vajon Isten racionális isten? Ez a kérdés igenis fontos, már csak azért is, mert az értelmet megtestesítő istenség egyik lehetséges alternatívája egy olyan isten, aki színtiszta akarat, és az értelem keretein kívül tevékenykedik. Roger Arnaldez francia iszlámkutatót idézve az előadásában XVI. Benedek megjegyezte, hogy egy ilyen Isten „nincs kötve még a saját szavához sem”.
6
Még akár a bálványimádást is megparancsolhatná nekünk.

Nem sok fantázia kell ahhoz, hogy elképzeljük, egy ilyen Isten akár a felhőkarcolóknak irányított utasszállító repülőgépeket vagy a franciaországi plébániatemplomban épp miséző, nyolcvanöt éves pap torkát elmetsző kezet is megáldaná.
7

Ilyen értelemben az egyházfő szavainak a jelentősége messze túlmutatott az iszlámon. A beszéde rólunk, a Nyugatnak hívott civilizáció örököseiről szólt. A kérdés, amelyet azokhoz intézett, akik szerint érdemes megőrizni és terjeszteni a nyugati civilizációt – és amely ennek a könyvnek is központi eleme –, így hangzik: értjük-e, hogy amennyiben a Nyugat nem rendezi helyesen az értelem és a hit viszonyát, képtelen lesz felülkerekedni a saját belső megrázkódtatásain, vagy megvédeni magát azokkal szemben, akik különféle ideológiák nevében háborút viselnek ellene?

Miközben erre a kérdésre keresem a választ, nem áll szándékomban kimerítő áttekintést nyújtani a Nyugatot formáló valamennyi eszmerendszerről, mint ahogy az értelem és a hit viszonyát befolyásoló összes jelentős történelmi esemény vagy korszak hatását sem kívánom behatóan elemezni. Egyáltalán nem hiszem, hogy a Nyugatot sújtó bajok mindegyike a regensburgi beszédben felvetett problémából fakadna. A monokauzális magyarázatok általában tévesek.

Ehelyett inkább azt szeretném bemutatni, hogyan járultak hozzá a nyugati civilizáció gyarapodásához vagy épp hanyatlásához az értelemre és a hitre vonatkozó, a Platón, a zsidó próféták, Pál apostol, Aquinói Szent Tamás, Karl Marx, John Stuart Mill, Friedrich Nietzsche és mások által megfogalmazott gondolatok.

E gondolkodók és mások vizsgálatából kiderül majd, hogy az értelem és a – különösen a zsidó és a keresztény – hit Nyugaton kialakult sajátos ötvözete döntően meghatározta mindazokat az elképzeléseket, állásfoglalásokat és intézményeket, amelyek a nyugati identitás sarokpontjai. Ugyanakkor azt is látni fogjuk, hogyan tették lehetővé az értelemre és a hitre vonatkozó téves elképzelések az olyan szellemi áramlatok kibontakozását, mint a szcientizmus, a marxizmus és a nietzscheanizmus – vagy újabban a liberális vallás, a tekintélyelvű relativizmus vagy épp az iszlamizmus –, amelyek épp az említett elképzeléseket, vállalásokat és intézményeket kezdik ki és fenyegetik.
8

A Nyugat meghatározása

Ezen a ponton számos fontos kérdés felmerülhet az olvasóban. Mi a Nyugat? Mikor jött létre? Miben különbözik más civilizációktól? Ki tekinthető nyugatinak? Mi olyan különleges a Nyugatban, hogy érdemes lenne megvédeni? Jelent-e még egyáltalán bármit a Nyugat?

A nyugati civilizáció a Földközi-tenger medencéjében alakult ki, onnan terjedt el, és manapság általában Észak-Amerikával és Európával – különösen Nyugat-Európával – azonosítják, amely területek viszonylag szabadok és demokratikusak maradtak a hidegháború időszakában. A kommunista rendszerek a totalitarizmusra és a gazdaság államosítására törekedtek, valamint teljes mértékben elutasították a Nyugat két nagy vallását, a judaizmust és a kereszténységet.

Hamar belátható azonban, hogy a nyugati civilizáció elsődlegesen nem földrajzilag meghatározott, még a hidegháború viszonylatában sem. Vajon Lengyelország megszűnt-e a Nyugat része lenni, csak azért, mert 1947 és 1989 között marxi és lenini eszmék alapján irányították? Van-e esetleg bárki, aki szerint Ausztrália, Uruguay, Új-Zéland, Chile vagy Izrael csupán azért ne tartozna a Nyugathoz, mert nem Észak-Amerikában vagy Európában található?

A Nyugat meghatározása földrajzi értelemben még inkább kérdésessé válik, ha figyelembe vesszük, hogy számos országra több civilizáció hatása is jellemző. Libanont például alapvetően meghatározzák az iszlám és az arab kultúra különféle formái. Ugyanakkor a kereszténység kétezer éves jelenlétéből, valamint az ország Franciaországhoz fűződő történelmi kapcsolataiból adódóan bátran állíthatjuk, hogy Libanon sokkal nyugatibbnak tekinthető, mint például Szaúd-Arábia, pedig Bejrút közelebb fekszik Rijádhoz, mint Londonhoz.

Megalapozottabb megközelítésnek tűnik az összetéveszthetetlenül nyugatinak tekinthető kulturális vívmányok vizsgálata. Senki sem tartaná a Parthenont, Szent Benedek Reguláját, Michelangelo Dávidját, Mozart Koronázási miséjét, Platón Gorgiaszát, Jefferson monticellói rezidenciáját, Bach brandenburgi versenyeit, az Egyesült Államok alkotmányát vagy Shakespeare III. Richárdját a japán, a perzsa, a tibeti vagy a thai kultúra lenyomatának.

A Nyugat akár olyan jeles személyiségeken keresztül is meghatározható, mint például Nagy Károly, Alexis de Tocqueville, Herzl Tivadar, Galileo Galilei, Charles de Gaulle, John Locke, Jane Austen, Kolumbusz Kristóf, Ludwig van Beethoven, Marie Curie, Czesław Miłosz, Albert Einstein, Flannery O’Connor, Voltaire, Golda Meir vagy George Washington. Más-más történelmi korszakban éltek, és számos kérdésről egymástól eltérő módon vélekedtek, mégis aligha akad olyan ember, aki bármelyiküket is a hindu vagy valamelyik afrikai kultúra képviselőjének tartaná.

Továbbá az imént felsorolt személyek többsége a Nyugathoz tartozónak tekintette magát. Jean Lacouture életrajzíró szerint Charles de Gaulle-nak „nemcsak Franciaországról, hanem a nyugati civilizációról is egyértelmű elképzelése volt, 1939-ben pedig szemernyi kétsége sem volt afelől, hogy kötelessége szembeszállni a totalitarizmussal”.
9
Hasonló mondható el De Gaulle világháborús szövetségeséről, Winston Churchillről is, aki az angliai csata előestéjén megértette, hogy „a keresztény civilizáció fennmaradása”
10
forog kockán.

De Gaulle és Churchill számára a nemzetiszocializmus elleni küzdelem nem csupán az emberi történelem egy adott helyének, hanem egyetemes törekvéseknek és az egész emberiséget érintő vívmányoknak a védelméről szólt.

Fenyegetettség idején az elme összeszedettebben működik, mi pedig feltehetjük magunknak a kérdést, hogy mi az, amiért hajlandók vagyunk küzdeni, sőt akár meghalni. A 20. században két totalitárius rendszer, a nácizmus és a kommunizmus ilyen hatással volt az emberekre. Fontolóra kellett venni, valójában mi is a Nyugat, illetve miért áll szöges ellentétben az említett két ideológia a nyugati civilizációval még akkor is, ha a fasizmus és a marxizmus egyaránt nyugati elmék szüleménye volt.

Ilyen helyzetek kényszerítenek rá minket, hogy meghatározzuk az egyértelműen nyugati eszméket és azokat, akik hozzájárultak a Nyugat fejlődéséhez, valamint hogy rávilágítsunk, miben különböznek más kultúrák alapvető szellemiségétől.

Vegyük például az olyan elképzeléseket, mint az egyéni szabadság, a jogállamiság, az alkotmányos keretek közé szorított kormányzat, az állam és az egyház szétválasztása, valamint az emberi jogok! Kevesen vitatnák, hogy mindezek a nyugati társadalmakban nyerték el a legteljesebb formájukat. Valahányszor egy adott ország „nyugatiasodásáról” beszélünk, valójában a felsorolt eszmék alkalmazására gondolunk.

Racionalitás és vallás

Számos, Európán és Észak-Amerikán kívüli ország társadalma vett át nyugati intézményeket és bizonyos nyugati elgondolásokat. De vajon ez azt is jelenti, hogy nyugativá váltak?

1853-tól kezdve Japán hátat fordított az akkor kétszáz éves izolacionista törekvéseinek, valamint nyugati technológiákat és politikai rendszereket kezdett alkalmazni. A Meidzsi-restauráció néven ismertté vált folyamat nagymértékű iparosodással is járt. Mára az olyan fogalmak, mint például a „demokratikus”, a „gazdaságilag fejlett” vagy akár a „modern” joggal vonatkoztathatók Japánra.

Ugyanakkor az emberek többsége, köztük számos japán is, egy pillanatra elgondolkozna, mielőtt nyugati országként utalna Japánra. Ennek a habozásnak bizonyára köze van a japán kultúrához. A nyugati országokkal való, immár több mint másfél évszázada zajló folyamatos kapcsolattartás ellenére a japán kultúra továbbra is merőben más, mint Lengyelországé, Spanyolországé vagy Kanadáé. Ennek a különbségnek az egyik alapvető magyarázata, hogy a Meidzsi-reformok végrehajtói nem akarták nyugati országgá formálni Japánt. Feltett szándékuk volt átalakítani a gazdaságot, modern technológiát alkalmazni, és elérni, hogy Japán képes legyen megvédeni önmagát, ugyanakkor ragaszkodtak hozzá, hogy ezeket a változásokat hagyományos japán értékekre alapozva érjék el.
11

Egy másik példája a nyugatiasodás nélküli modernizációnak az 1840-es évektől az Oszmán Birodalomban végbemenő reformfolyamat. A nyugatiasodás és a szekularizáció iskolapéldájáról szóló közkeletű vélekedéssel szemben a legújabb kutatások megállapították, hogy az egymást követő oszmán kormányzatok anélkül vettek át nyugati technológiát, valamint hadászati és közigazgatási módszereket, hogy teljesen magukévá tették volna a nyugati elveket. Ehelyett, mint egy Közel-Kelettel foglalkozó történész rávilágított, a reformokat végrehajtók következetesen „az iszlámmal, a szultánnal és a kalifával, a dicső múlttal, valamint az egykori tündökléshez és hatalomhoz való vágyva várt visszatéréssel” kapcsolták össze a törekvéseiket.
12

Ilyen értelemben a „modernizáció” és a „nyugatiasodás” nem ugyanazt jelentik. Igenis lehetséges a Nyugaton meghonosodott intézmények és technológiák integrálása a nyugati kultúra teljes mértékű átvétele nélkül.

A „kultúra” szó a latin cultusból származik, amely azt jelenti, „díszes, megművelt, felszántott, nagyra becsült”. Ha tehát meg akarjuk érteni, mi az, ami központi jelentőségű egy adott civilizáció kultúrájában, arra kell választ találnunk, mit tekint megőrzendőnek, mit tisztel, és milyen „kultusz” köré szerveződik.

A Nyugat évszázadokig a szabadságnak tulajdonított igen nagy jelentőséget. A 19. századi történész, Lord Acton híressé vált megállapítása szerint a Nyugat története az elnyomástól az értelmetlen megkötések csökkentéseként értelmezett felszabadulás felé való, hol megakadó, hol meglóduló folyamat. Mint írta, „a szabadság az érett civilizáció kényes gyümölcse”.
13
Még Marx is úgy tekintett a történelem – általa kommunizmusnak nevezett – végső állapotára, mint egy olyan világra, amely „lehetővé teszi számomra, hogy ma ezt, holnap azt tegyem, reggel vadásszam, délután halásszam, este állattenyésztéssel foglalkozzam, ebéd után kritizáljak, ahogy éppen kedvem tartja”.
14

A szabadság mibenlétének a vizsgálata már a magukat az ázsiai birodalmakkal szemben találó ókori görögöknél fellelhető. A Perzsa Birodalom elleni hódító útja vége felé Nagy Sándor egyre több perzsa szokást fogadott el, köztük a proszkinéziszt, vagyis hogy az alattvaló térdre borul az uralkodója előtt. Arrianosz feljegyzi, hogy Nagy Sándor tábornokai közül többen is szót emeltek ez ellen, a görögök ugyanis úgy vélték, a hódolatnak ez a formája kizárólag az isteneket illeti meg. Mivel ők a keleti despotizmussal azonosították ezt a gyakorlatot, méltatlannak tartották egy szabad emberhez.
15

De vajon miért lett a szabadságeszmény olyannyira meghatározó eleme a Nyugat fejlődésének? Miért a despotizmus elleni küzdelem élharcosaiként tekintettek magukra a kontinentális hegemóniára törekvő Perzsa Birodalommal szembeszálló görög városállamok? Véleményem szerint a szabadság ilyen hangsúlyos mivolta a nyugati civilizációhoz még szervesebben kapcsolódó törekvésből, az igazságra irányuló racionális megismerés iránti elköteleződésből fakad.

Az értelem gyakorlása valamennyi társadalomra jellemző. Számos kultúra felismerte, hogy ez különbözteti meg az embert a többi élőlénytől. Az elme azon képességének a hangsúlyozása, hogy képes megérteni az igazságot – nemcsak természeti, hanem filozófiai és vallási igazságokat is –, a Nyugat szellemi szövetének vált szerves részévé.

Elég csak számba venni a szókratészi gondolkodásból kibontakozó filozófiai felismeréseket, a jogi viszonyok rögzítését a rómaiak által vagy a középkori és a modern gondolkodók azon fáradozását, hogy a tudományos módszert alkalmazzák a fizikai valóságra. Változó mértékben ugyan, de mindegyik törekvés a babonával szembeni gyanakvást, az önkényes hatalom iránti bizalmatlanságot, a hibázás elkerülésére irányuló vágyat, az igazságos társadalmak szükségessége melletti elköteleződést és a szabadság féltését tükrözi.

Ezek az eszmék évszázadok során, számos kitérő és megtorpanás után kristályosodtak ki a nyugati társadalmakban. Jóllehet bizonyos vonatkozásai felismerhetők más kultúrákban, az értelmes cselekvés vágya, a szabadság bővülése és az igazságosság érvényesülése közötti összefüggés már akkor egyértelműen tetten érhető Nyugaton, amikor Szókratész nem volt hajlandó támogatni a harminc zsarnokot Athénban a szalamiszi León kivégzésében.

Európai uralkodóként még az abszolút hatalom kiépítésére törekvő XIV. Lajos francia király is ügyelt arra, nehogy despotizmussal vádolják. A kontinens uralkodói tisztában voltak ugyanis vele, hogy az önkényes kormányzást igazságtalannak tartják, ami erős ellenérzésekhez vezethet, mint azt I. Károly, Anglia királya megtapasztalhatta.
16
Ugyanezen elvi megfontolás teszi lehetővé, hogy egyértelműen a nyugati civilizációval összeegyeztethetetlennek minősítsük a nemzetiszocializmust és a kommunizmust, mivel ezek a rendszerek alávetették a szabadságot, a jót, az igazságot és az észszerűséget az „árja faj”, a „hatalom akarása” vagy épp a „proletárdiktatúra” igényeinek.

Érdemes tudatosítani továbbá, hogy a nyugati kultúra a szabadságot és az igazságosságot sosem tette egyenlővé pusztán az igazságtalan elnyomás felszámolásával. A nyugati gondolkodók Platóntól egészen James Madisonig mind rávilágítanak arra a lényeges különbségre, amely az önként vállalt kábulat és az egyén azon erőfeszítése között van, hogy az elméjét és a szabadságát használva jobbá tegye a saját életét, valamint a politikai, jogi és gazdasági viszonyokat. Az előbbi züllést eredményez, az utóbbi civilizációt szül.

A nyugati civilizáció tehát mindig is azt képviselte, amit Servais-Théodore Pinckaers teológus a „tökéletességre irányuló szabadságnak” hív.
17
Következésképp a szabadságról Nyugaton alkotott legteljesebb elképzelés az, amit Edward Gibbon „észszerű szabadságként” említ: olyan állapot, amelyben a szenvedélyeinket az értelmünk irányítja.
18

Ugyanakkor az értelemmel való szoros kapcsolat önmagában még nem ad magyarázatot a Nyugat jellegzetes mivoltára. A keresztény és zsidó vallások nélkül nincs Szent Ambrus, Szent Benedek, Aquinói Szent Tamás, Maimonidész, Bingeni Szent Hildegárd, Izsák Abrabánel,
19
Morus Tamás, Árpád-házi Szent Erzsébet, Kálvin János, Loyolai Szent Ignác, Hugo Grotius, John Witherspoon,
20
William Wilberforce,
21
Søren Kierkegaard, Fjodor Dosztojevszkij, C. S. Lewis, Edith Stein, Elizabeth Anscombe,
22
a reformáció, az Oxfordi Egyetem, Caravaggio Szent Máté elhivatása szobra, Bach János-passiója, Dante Isteni színjátéka, Pascal Gondolatokja, a Hagia Szophia, a Mont-Saint-Michel vagy a római Nagy Zsinagóga.
23
Az elsőként a judaizmus által megfogalmazott istenkép nélkül, amely aztán a kereszténységnek köszönhetően mélyen beleivódott a Nyugatba, igencsak bajosan lehet elképzelni a rabszolgaság törvénytelen mivoltának a kimondását vagy épp az állam és a természeti világ istenítésének a lerombolását.

A helyes válasz Tertullianus híres kérdésére – „Mi köze van Athénnak Jeruzsálemhez?” – az, hogy minden, és nem csupán azért, mert az imént felsorolt, egyértelműen nyugati férfiak, nők és alkotások nem elválaszthatók a judaizmustól és a kereszténységtől.

A mindkét vallás által kanonizált szent iratok sorában a legelső, a Teremtés könyve arra buzdítja az embert, hogy bontakoztassa ki az Isten eredeti teremtő szándékában rejlő lehetőséget, ezáltal ösztönözve az emberi kreativitást és elutasítva a passzivitást. Hasonlóképpen a gondolat, miszerint minden ember egyenlő mint emberi lény, azért válhatott különösen hangsúlyossá, mert a judaizmus és a kereszténység egyaránt azt hirdeti, hogy Isten a saját képmására teremtette az embert. Ugyanígy a szabadság is – abban az értelemben, hogy Isten az embert „saját döntése hatalmába adta”,
24
egyben arra biztatja, hogy szabadon emelkedjen felül az erkölcsi középszerűségen – a Biblia számos pontján kifejeződik (Sir 15,14; Gal 5,1).

A bibliai szabadságeszményhez szorosan hozzátartozik a figyelmeztetés, hogy az ember nem isten, és folyamatos kísértést érez, hogy helytelenül használja az értelmét. Az értelmi határok elismerése megerősítette az államhatalom korlátozására irányuló nyugati törekvéseket, valamint hozzájárult a Nyugat története során időnként felbukkanó utópisztikus késztetésekkel szembeni ellenálláshoz.

Ennek a fajta vallásos szemléletnek az alapját az a felismerés adja, hogy Isten igazi természete nem az ürességet megvilágosodásként hirdető hiedelmekben, a könnyelmű és túlságosan is emberi természetű istenségeket tisztelő görög és római vallásokban, vagy akár az észszerűtlen cselekedeteket megkívánó isteni akaratnak való teljes alávetést szorgalmazó eszmerendszerekben fedezhető fel. Ehelyett Isten egyszerre szerető és racionális. Kiderül, hogy a teremtés kezdetén nem káosz volt, hanem a Logosz – mely fogalomhoz még visszatérünk.

Mi romlott el?

Ezen a ponton máris egy nehéz problémával szembesülünk, amely óhatatlanul felmerül a nyugati civilizáció vizsgálatakor: a Nyugat számos olyan gondolatnak és eszmeáramlatnak a forrása, amely szembehelyezkedik az értelemmel, valamint ellentmond alapvető zsidó-keresztény tanításoknak.

A 20. századi népirtásokhoz vezető ideológiák nem Ázsiából vagy Afrikából származtak. A kommunizmust és a nácizmust meghatározó elképzeléseket olyan emberek fogalmazták meg és dolgozták ki, akik egy percig sem tekintettek volna magukra nem nyugatiként. Ezek közé tartozik Marx és Engels, valamint a nácizmus szellemi előfutárának tekinthető Houston Stewart Chamberlain brit–német filozófus és Arthur de Gobineau francia teoretikus. Mindegyikük nyugati társadalmakban nőtt fel, nyugati oktatásban részesült, és alaposan ismerte a nyugati kánont.

Továbbá bárki könnyen találhat példát olyan nyugatiakra, akik súlyos kegyetlenkedések elkövetői voltak. A sokak számára a nyugati civilizáció integritásának megkérdőjelezését eredményező eseménysorozat, vagyis a holokauszt felelősei közül nem egy látszólag értelmes, felső középosztálybeli férfi volt, aki egy magát fejlett kultúrájúnak tekintő ország egyetemén tanult.

Mégis hogyan lehetséges, hogy ezek az emberek egy alacsonyan iskolázott osztrák semmirekellő nyomába szegődtek? Hogyan hihették el, hogy kötelességük eltüntetni a föld színéről egy egész embercsoportot? Mi vezetett ahhoz, hogy egy művelt nyugati társadalom tömeggyilkos rendszert épített ki?

Hasonló kérdések merülnek fel egy másik értelmes emberekből álló csoport kapcsán, akikről jellemzően azt tartják, hogy sokkal szelídebb elképzeléseik vannak, és jóindulatúbb tevékenységet folytatnak: az amerikai progresszívekre gondolok.

A „haladás” szó sokakban a fanatizmus és a tudatlanság ellen önzetlenül küzdő, felvilágosult egyén képzetét kelti. A 19. század végén a német egyetemeken népszerű elképzelések hatására, valamint a liberális protestantizmushoz köthető szociális evangéliumi mozgalom következtében a progresszívek jelentős befolyásra tettek szert az amerikai egyetemeken, a politikában, a kultúrában és a gazdasági életben a késő 19. századtól kezdődően.

A progresszívek közös jellemvonása az Amerikában zajló, a szabadságok szabályozott rendszerének kiépítésére irányuló, látszólag rendezetlen folyamatokkal szembeni szkepticizmus. Az olyan ügyvédek, mint Felix Frankfurter,
25
lelkipásztorok, mint a kongregacionalista Washington Gladden,
26
közgazdászok, mint Richard T. Ely,
27
vezetéselméleti szakemberek, mint Frederick Winslow Taylor mérnök
28
vagy épp politikusok, mint Woodrow Wilson elnök, mind azt hitték, hogy jobban tudják másoknál.

Az emberek többsége olyan szellemi törekvésként tekint a progresszivizmusra, amely az állami szerepvállalás növekedését eredményezte Amerikában bizonyos társadalmi és gazdasági célok elérése érdekében. Csakhogy van ám ennek egy árnyoldala.

Az Illiberal Reformers (Illiberális reformerek) című munkájában Thomas C. Leonard bemutatja, hogy a progresszivizmust két meglehetősen alattomos ideológia befolyásolta döntően. Az egyik az eugenika, amely szerint az emberiség „genetikai egészségét” meg lehet óvni a „rossz szaporodással” szemben, sőt javítani is lehet célirányos társadalmi szelekcióval. A másik a „fajtudomány”, amely azt vallotta, hogy az egyes fajok eredendően eltérő képességekkel rendelkeznek. Ez a felfogás sokat merített a 19. századi, mára általánosan elutasított poligenizmus elméletéből, amely szerint az emberiség több, egymástól független őstől származik.

Az eugenika és a fajtudomány szorosan egybefonódott a náci Németország politikájával, különösen az 1935-ös nürnbergi törvényekkel, valamint a rendszer azon törekvéseivel, hogy előbb sterilizálják (1934-től kezdődően), később kiiktassák (1939-től) a szellemi és testi fogyatékossággal élőket. Leonard azonban rávilágít, hogy az eugenika és a fajtudomány legalább ötven éven keresztül „politikailag befolyásos, kulturálisan népszerű és tudományosan elfogadott” maradt nem katolikus nyugati államokban.
29

Részben ezek az elképzelések állnak a progresszívek által szorgalmazott változások hátterében. Úgy vélik, az értelem és a tudomány immár lehetővé teszi a leginkább rátermettek meghatározását, akiket aztán a kormányzatnak célirányos házassági, gyermekvállalási, munkaügyi és bevándorlási kedvezményekkel kellene támogatnia.
30
1911-ben Woodrow Wilson, akkor még New Jersey kormányzójaként, aláírt egy olyan jogszabályt, amely kötelezővé tette az eugenika meghatározása szerinti „reménytelenül tökéletlen és bűnöző csoportok” sterilizálását.
31
Más progresszívek azért akarták kiterjeszteni az egészségügyi ellátást a színes bőrű amerikaiakra, hogy az eugenika alkalmazásával „minőségjavulást” érjenek el a színes bőrűek születésének csökkentésével.
32

A fajtudomány a progresszív gondolkodást és törekvéseket szintén átjárta. Wilson nagyszabású munkájában, a History of the American People-ben (Az amerikai nép története) az olvasható, hogy a dél- és kelet-európaiak „se nem ügyesek, se nem tettre készek, se nem értelmesek”.
33
Ez a fajta vélekedés olyan intézkedésekhez vezetett, mint a minimálbér bevezetése, hogy így tartsák távol a munkaerőpiactól az ázsiai vagy zsidó bevándorlókat, akiknek a jelenléte az állítólag szorgalmasabb angolszász származású munkások bérének csökkenését eredményezte volna.
34

A progresszívek a nőket sem kímélték. Szerintük a megfelelő szaporulat megkívánja, hogy a nők ne dolgozzanak az otthonukon kívül. Nem egy progresszív úgy vélekedett, hogy az államilag rögzített „családi bér” biztosítja, hogy az angolszász nők otthon maradjanak. Abban bíztak, hogy ezáltal visszafordítható az angolszász lakosság születésszámának csökkenése, és meg lehet védeni Amerikát az „alantasabb népek” térnyerésétől.
35

Az ilyen és ehhez hasonló gondolatok nem tekinthetők általánosnak a progresszívek körében, a beágyazottságuk azonban mégis arról árulkodik, hogy Nyugaton igenis elfogadott nézetekként tartották őket számon.
36

Számos egyéb gaztett szerepelhetne a Nyugat bűneinek sorában: rabszolgaság, vallásüldözés, jobbágyság és így tovább. A múlt egy adott pontján mindegyikre úgy tekintettek, mint amit az értelem, a hit vagy épp mindkettő indokolttá tesz.

Azok a dzsihádista terroristák, akik a 2000-es évektől kezdődően nyugati országokban és máshol sokak életét kioltották, meg voltak róla győződve, hogy isteni jóváhagyással cselekednek. Ugyanakkor nem kell messzire tekintenünk, ha hasonlóan gyalázatos tetteket végrehajtó, mindenféle vallást elutasító nézetek nevében fellépő nyugatiakat akarunk találni.

Az 1870-es és az 1920-as évek között számos nyugati országban látványos terrorcselekményeket hajtottak végre önmagukat anarchistaként meghatározó elkövetők. Egy Wall Street-i célpont vagy épp a barcelonai operaház elleni bombatámadáson kívül jelentős politikai befolyással bíró személyeket gyilkoltak meg, például II. Sándor cárt, az Osztrák–Magyar Monarchia uralkodójának a feleségét: Erzsébet császárnét, Antonio Cánovas del Castillo spanyol kormányfőt, Marie François Carnot francia elnököt, I. Umberto olasz királyt és William McKinley amerikai elnököt.

Az anarchista terrorizmus térnyerése egyértelműen összefügg a 19. század végén kibontakozó különféle nézetekkel. Ezek közül kiemelkedik az úgynevezett „tett propagandája”, amely szerint akkor lehet átfogó változást elérni, ha megölik az uralkodó rend egyik képviselőjét, ezáltal igazolva az állítólag elnyomott tömegek előtt a status quo törékeny mivoltát.

A Nyugat történetére jellemző egyéb aljasságokat nem lehet az adott korszakra jellemző, történelmileg véletlenszerű tényezők figyelmen kívül hagyásával megmagyarázni. Vajon az első világháborús vereség által Németországnak okozott sérelmek nélkül hatalomra került volna Hitler? Vajon sikeresek lettek volna a bolsevikok Oroszországban Lenin könyörtelensége nélkül? Vajon az eugenika és a fajtudomány elterjedt volna művelt nyugati körökben, ha Charles Darwin nem írja meg A fajok eredetét, amely – tudományos érdemei ellenére – kétségkívül hozzájárult az említett elméletek népszerűségéhez?

Mindenesetre a fentebb felvázolt mozgalmak újbóli megjelenése és bizonyos események ismételt előfordulása a nyugati társadalmakban egy mélyebben meghúzódó, a nyugati kultúrára jellemző feszültséget látszik igazolni, amely annak az értelmen és a hiten nyugvó alapjait érinti. XVI. Benedek arra akart rávilágítani a regensburgi beszédében, hogy ha nem sikerül feloldani ezt a feszültséget, annak végzetes következményei lehetnek.

A hit és az értelem betegségei

Joseph Ratzinger nem a regensburgi beszédben foglalkozott először ezzel a problémával. Már pápává választása előtt egy egész cikksorozatban körbejárta az általa „a vallás és az értelem betegségeinek” hívott jelenséget.

Ezekben az írásokban számtalan utalás található a felvilágosodás korára. Bár a népszerű felfogás szerint a felvilágosodás az újkori tudományokkal és a haladással rokonítható, mibenlétét mégis az Immanuel Kant német filozófus által gyakran használt kifejezés ragadta meg a leginkább: sapere aude – merj gondolkozni! Némelyek ebből arra a következtetésre jutottak, hogy a vallás, különösen a kereszténység, egész társadalmakat akadályozott meg ebben.

A következő fejezetekből kiderül majd, hogy a felvilágosodás sokkal összetettebb és közel sem olyan egységes jelenség volt, mint gyakran gondolják. Nem egy egybefüggő folyamatról, adott vívmányok összességéről vagy épp az előremutató út felfedezéséről van ugyanis szó. Mint ahogy közel sem jellemezte oly mértékű vallásellenesség, mint néha állítják róla. Egyelőre elég annyit rögzítenünk, hogy a 17. század végétől kezdve a 18. századon át bizonyos nyugati filozófusok és közszereplők „felvilágosultként” kezdtek magukra tekinteni, az időszakra pedig, amelyben éltek, „felvilágosodásként”, a történelem új korszakaként, amelynek a „fényét” mindenkinek el kell fogadnia.