Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Catilina összeesküvése és Sallustius

Az összeesküvés pártolói

Sallustius pártállása

Sallustius célja

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Lengyel Miklós

CATILINA ÖSSZEESKÜVÉSE
ÉS SALLUSTIUS

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-255-9 EPUB
ISBN 978-963-678-256-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás: 1903.
az elektronikus változat az első
magyar kiadás alapján készült

a borító Cesare Massari (1840 – 1919)
Cicero vádbeszéde Catilina ellen
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Catilina összeesküvése és Sallustius

Alig van oly kora az ókori történelemnek, melyhez annyian hozzászóltak volna, mint a Ciceróé. A történetíró érzi, hogy ez az a kor, melyben évszázadok bűne kitört, melyben a Róma alapítása óta állandó pártvillongások oly heves lángra lobbantak, hogy megemésztéssel fenyegették a világot. E kor véres polgárháborúi juttatták a romlás szélére azt a hatalmas államot, mely fokonként való emelkedésében magába ölelte az ismert világot, bukásával, pusztulásával megváltoztatta a világ képét. Az ilyen átmeneti időszak ellenállhatatlan erővel vonja magához a kutató elmét, igazságok leszűréséhez kész anyagként kínálkozik. S a folyton tanulni vágyó emberiség siet is feléje, felszínen tartja, bolygatja, fontolgatja a kérdést, hogy a dolgok mélyére lásson s elveket vonhasson le a jelenre, a jövőre nézve. Közös jellemző tulajdonságuk az ilyen átmeneti korszakokkal foglalkozó műveknek, hogy egymással homlokegyenest ellenkező magyarázatokat, elméleteket, feltevéseket foglalnak magukban s mindegyik meg van győződve, hogy ő látja egyedül tisztán, világosan azt a kohót, hol az új, felforgatásra, megújulásra törekvő gondolatok forrtak. És ez nem hibáztatható. Az író, az ember objektíve nem láthatja az igazat; a régi kor szereplő férfiai, századokkal, ezredekkel előbbi események az író hangulatán, felfogásán, műveltségén átszűrődve kerülnek a munkába, sohasem nyújtva voltaképpen mást, mint egy megbízhatatlan, elfogult képet, amelynek értékét az író tehetsége, műveltsége adja meg. Ha az események lezajlása után, századokkal, ezredekkel később élő író sem tud megszabadulni írása közben vallási, politikai, erkölcsi felfogásától, annál kevésbé képes erre az illető korban élő író, különösen akkor, ha a kor politikai mozgalmaiban részt vett, az egyik pártnak tevékeny tagja volt. Minden embernek van a korabeli eseményekről bizonyos meggyőződése; e szemüvegen át nézi a szereplő alakokat; az események előadása közben torzít, színez s akaratlanul is eltér az igazságtól. S nem nevezhetjük ezt hazugságnak, ámításnak. Az író látja felfogásának helyességét, meg van győződve állításának igazságáról s mégsem a valót mondja el. Csak egy hajszálnyira tér el talán tőle, csak másképp csoportosítja a tényeket, fűzi egymás mellé az eseményeket, csak elhallgat valamit, a késő kor olvasójába mégis átülteti saját felfogását, érzését, meggyőződését.

Rendkívül óvatosaknak kell lennünk a Catilina-féle összeesküvés forrásmunkáival. Leíróinak legnagyobb része még abban a korban élt, mikor a pártok szemben állottak egymással, a kardokat még meg sem tisztították a kiontott vértől s éltek még a részvevők, vagy a részvevők gyermekei, rokonai. Meggondolva, óvatosan használhatjuk csak a forrásokat, hogy téves útra ne térjünk. Cicero nem írhatja le elfogulatlanul az összeesküvést, hisz a Catilina-féle csoportnak halálos ellensége. Az összeesküvés történetéről írott munkája nem is maradt reánk, Catilina ellen tartott beszédjei pedig csak megtéveszthetik a vigyázatlan kutatót. E beszédeket céljainak elérésére mondotta, természetes tehát, hogy a tényeket bennük úgy csoportosítja, ahogy céljának elérésére legalkalmasabbak. Képei, hasonlatai, művészi ellentétjei nagyon szépek, de hosszú körmondatai nem egyszer takaróul szolgálnak rejtett gondolatainak. Catilina ellen tartott beszédjeinek egybevetése egyéb munkáival, világot vet jellemére, gondolkozásmódjára. De a többi forrásmunka használatánál is meg kell gondolnunk, hogy az egyik Írójának életében még sokan éltek azok közül, akiket részvevéssel gyanúsítottak s ez már elég volt arra, hogy az írót az igazságtól legalább is elhajítsa. A másik az államformára, a harmadik bizonyára az összeesküvésben szereplők rokonságára volt figyelemmel. A későbbi írók pedig már nem látták a történteket, a hivatalos okmányokhoz nem fértek hozzá; megelégedtek tehát azzal, hogy az előbbi írókat vették forrásul, legfeljebb kiegészítették e forrásokat a hagyomány színes, de rendesen megbízhatatlan mondáiból. Az újkori írók e kérdés tárgyalásában két táborra oszolnak. Az egyik rész nem nagyon veszedelmes anarchisztikus mozgalmat lát benne, amely egyszerűen a rendőrség hatáskörébe vágott s Cicerót azzal vádolja, hogy az összeesküvést az ő fantáziája tette oly naggyá, oly veszedelmessé. így akarta saját dicsőségét fokozni.

A másik tábor nagyon veszedelmesnek látja az összeesküvőket s elhiszi Cicerónak, hogy élethalál harcot kellett velük vívni az állam fennmaradása érdekében. Mindkét részen az a legnagyobb hiba, hogy elfogultan mennek bele a vitába, bizonyos megállapodott felfogáshoz és meggyőződéshez keresnek anyagot az ókori írók művében. Ez az elfogultság a legtöbb e korról írott munkán érzik. Ily dolgok megírásánál pedig az egyedül helyes eljárás, mikor az író a vonzó kor társadalmi életének, eseményeinek, szereplő férfiúinak tanulmányozása közben lassanként építi fel véleményét. Ez a sikerre, eredményre vezető út.

Sallustius munkájának célját igyekszem kimutatni, elő akarom adni, mi volt a véleménye a pártokról, a szereplő politikusokról s mit várt munkájának megírásából. Hogy e célomat elérhessem, főbb vonásaiban meg kell ismertetnem az összeesküvés keletkezését és fejlődését. A Catilina-párt csoportosulása eleinte nem tűnt fel. A Sulla-Marius-féle pártküzdelmek óta lázas volt a város s az ilyen csoportosulásokat vagy figyelemre sem méltatták, vagy szavazat szállító társaságnak nézték. A consulválasztó gyűlések előtt különben is divatosak voltak a nyilvános és titkos gyűlésezések. A városban oly hatalmas tömeg lakott már együtt, hogy a polgárok életének ellenőrzése lehetetlenné vált. Suetonius több helyéről következtethetünk a világ fővárosának lakosságára. Egyik helyén igy nyilatkozik: „Recensum populi nec more, nec loco solito, sed vicatim per dominos insularum egit, atque ex viginti trecentisque milibus accipientium frumentum e publico ad centum quinquaginta retraxit.“ Egy másik helyén azt mondja: „Octoginta antem civium in transmarinas colonias distributis.“ Ez elégedetlen, folytonosan zúgolódó, hullámzó tömeg között könnyű volt kezdetben meghúzódnia az összeesküvőknek s könnyű volt összeesküvést is csinálni. Mint a gyöngykagyló testéhez csak egy picinyke törmeléknek kell hozzáférkőzni, hogy az ingerelt test rétegekben rakja köréje a gyöngy anyagját, a forrongó világvárosban is csak egy középpontra volt szükség, amely köré az elégedetlen elemek csatlakozzanak. De a nagyváros elégedetlen népe magában forradalmat nem csinálhat. Elszakadva az ország többi részétől, csak olyan ez a lázadás, mint a szalmatűz, éltető anyag híján mihamar kilobban. Így gondolkoznak azok, kik a Catilina-féle mozgalomnak nem tulajdonítanak elegendő jelentőséget. De Róma népe megmételyezte már nemcsak a környéket, mely csak úgy hemzsegett az elégedetlen elemektől, hanem egész Itáliát s a távoli tartományok népét, melyek a telepítések, kereskedelmi összeköttetések, kiköltözések folytán szakadatlan és szoros összeköttetésben voltak a fővárossal. A tartományok vérig zsarolt, kifosztott népe minden változástól csak javulást remélhetett. Csak meg kellett indítani a mozgalmat, csakhamar óriásivá nőtt. Elítélt államférfiak, kik tovább akartak szerepelni a közéletben, politikusok, kik az elégületlen tömeget kényelmes lépcsőfoknak tekintették emelkedésükhöz, közösen dolgoznak kétes hírű, erkölcsileg és anyagilag tönkrement egyénekkel.