Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Tristan Bernard

ÁLLAMTITKOK

fordította:
Kuncz Aladár

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-176-7 EPUB
ISBN 978-963-678-177-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
Secrets d’État

első kiadás: 1908
az elektronikus változat az 1921. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Hubert Sattler (1817 – 1904) Dreifaltigkeitsgasse in Salzburg
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Tekintettel arra, hogy e különös események, melyeket itt el fogok mondani, igen komolyak és újkeletűek, nem nevezhetem meg igazi nevükön sem e történet főszereplőit, sem a helyet, hol az események lejátszódtak. Egy államról lesz itt szó, melyet hívjunk Bergensland hercegségnek s amely Középeurópában van. Fővárosa - mondjuk Schönburg - igen jelentékeny város, több mint hétszázezer lakossal. A valóságnál jóval kevesebb számot jegyzek itt, nehogy adataim nyomra vezessenek.

Elég furcsa, hogy én, ki a Quartier Latinben nyomorogtam, leckét adva egyetlen tanítványomnak, egy gazdag család ostoba és lusta kölykének, kit sznob szülei nagyvilági újságírónak akartak kinevelni, a véletlen folytán oly magas hivatást töltöttem be ebben az idegen városban. De úgy látszik, a Végzetnek megvolt a maga ötlete velem. Egy diákétkezőben, hol szerény táplálkozási ügyeimet szoktam lebonyolítani, megismerkedtem egy kis német szabóval...

Merk Károlynak hívták és Karlsruhéból származott. Bergenslandban három évig tartózkodott, s onnan nemrégiben Párizsba jött. Útáltam ezt az embert udvariaskodásai és kedveskedései miatt annál inkább, mert érvényesülésemben igazán nem játszhatott semmiféle szerepet... És mégis ez a jelentéktelen személyiség lett sorsom váltóőre, ki életemet arról a gazzal benőtt raktár-vonalról, hol tengődtem, egy olyan vágányra irányította, melyen a nagy távolságokat átszelő gyorsvonatok robognak.

A szabónak összeköttetése volt egy követségi titkárral, kinél a nővére, azt hiszem, házvezetőnői állást töltött be. A titkárt megbízta kormánya, hogy keressen egy francia fiatalembert, ki Bergenslandban egy bizalmi állást foglalna el. A titkár a szabóhoz fordult egész véletlenül, valószínűleg azért, mert a francia külügyminisztérium emberein kívül másfelé nem voltak ismeretségei. Azoktól pedig, érthető okokból, jobb volt senkit sem kérni.

Így mentem én egy szép napon Merkkel a bergenslandi nagykövetség palotája felé. Igyekeztem nem túlságosan kedvesnek mutatkozni a fiú irányában, nehogy jelenlegi előzékenységem és volt fagyosságom közt nagyon is nyilvánvaló legyen az ellentét.

Meglehetősen kínos volt vele együtt menni az utcán, mert feltűnően kicsi volt s emellett meg volt a mániája, hogy mindig lépésben menjen társával. Emlékszem, hogy egész úton azzal szórakoztam, hogy ezt az ütem-őrületét meghiúsítsam.

Elérkeztünk a követségre, hol Merk egy szavára a szolga bevezetett bennünket a titkár-hoz, ki egypár kérdést intézett hozzám családomra és iskolázottságomra vonatkozólag. Aztán bevonultunk együttesen a »főnök«-höz.

Egy igen magas, teljesen borotvált képű úr elé álltunk, aki olyan volt, mint valami szörnyű nagyra nőtt fiúcska. A titkár ismételte előtte személyi adataimat, miket tőlem, nyert. Az óriás »mama-kedvence« gépiesen bólogatta fejét, csupa »igen«-eket ejtve ki szájából.

- Hát jó, - mondta aztán leereszkedő és fáradt hangon - utaljanak ki neki hármat. Igen, igen! Adasson neki hármat... Humbert úr, - fordult felém - át fognak önnek nyújtani háromezer frankot... az útiköltségre....

Ennyit szólt, aztán felemelkedett és a nagy ablakok egyikéhez ment, hogy homlokát egy ablaküvegen hűsítse.

A nagykövetség a Faubourg Saint-Germain egyik régi kastélyában rendezkedett be. A termek magasak és ridegek voltak. A nagykövet egypár pillanatig szó nélkül időzött az ablaknál, majd visszajött, helyet foglalt íróasztala mögött, meghajtotta fejét, csukott szemekkel és olyan arcot vágott, mint egy alvó, kinek hirtelen belényilallik a fogába. Aztán váratlanul felvetette fejét és rám szegezte egészen kinyitott két nagy szemét:

- Az ön küldetésének nincs titkos jellege… Szó sincs róla... mégis, igen ajánlatos lesz Humbert úr, ha ön nem fecseg jobbra-balra.

E figyelmeztetés után a titkárral váltott még néhány szót, aki őt »herceg«-nek szólította.

Átnyújtottak tehát háromezer frankot, amiből én háromszázat a kis szabónak akartam adni, de ő nem fogadott el semmit. Nem tudom, hogy kapott-e valamit a nagykövetségtől. Alig hiszem. Meg vagyok győződve, hogy csupán szolgálatkészségét akarta kimutatni. Szeretett szívességeket tenni az embereknek, kik azonban kellemetlen megjelenése miatt nem éreztek iránta semmiféle hálát.

Réges-régen nem állt rendelkezésemre egy ilyen jelentékeny összeg, őszintén szólva, adósságaim összege majdnem kitett ugyanennyit. De csodálatos, kiáltó adósságaim abban a pillanatban, amint módom lett volna elintézni őket, egyszerre megszűntek kiáltozni.

Írtam hitelezőimnek egy-egy előkelő tónusú levelet, melyben a közeli törlesztést helyeztem kilátásba. Elmentem egy üzletbe, hol vásároltam fehérneműt, ruhákat és cipőket, hogy kellőképp léphessek fel az udvarnál. Még egy rövid, fehérposztó nadrágot is beszereztem az ünnepélyes fogadtatások alkalmára.

A nagykövetségi titkár különösképen felhívta figyelmemet e szükséges toalettcikkre. Vásároltam azonkívül törzskávéházam pincérétől egy kardot is. Egy diák adóssága fejében maradt nála ez az előkelő cikk s egy hírességé volt állítólag, kinek a nevét a pincér kiejtésében alig tudtam megérteni, de nem lehetetlen, hogy Talleyrand akart lenni az illető.

A szabó kölcsönzött egy kis könyvet, melyből a bergenslandi nyelv alapelveivel megismerkedtem. Ez a nyelv hasonlított a némethez.

Kis barátnőmtől, ki egy divatüzletben dolgozott, érzékeny búcsút vettem, átnyújtván neki egy nem nagyon magas összeget (nyolcvan frankot kereken) és felültem az északi expresszre, hová a jegyem már ki volt fizetve.

2.

Hogyan fog mindez végződni? Hiába mondogattam magamban, hogy az egész ügy tulajdonképpen szájamba repült sültgalamb, mégse igen akartam a dologgal mélyebben foglalkozni, minthogy egy kicsit féltem tőle. Hasztalan volt előbbi helyzetem annyira kétségbeejtő, hogy utána már csak jobb jöhetett, mégis jelen helyzetem kalandos, váratlan volta nyugtalanított. Mindig nyugodt kedélyű fiatalember voltam, s ha bohém lettem, az sem éppen ízlésem szerint történt, inkább azért, mert családom tönkrement s magam nem igen szerettem dolgozni. Hajlamaimnál fogva inkább szabályos és nyugodt életmódot kívántam magamnak, kissé egyhangú, de biztos jövővel.

Otthon olyan nevelést kaptam, hogy mindig fáztam a hirtelen fordulatoktól és váratlan dolgoktól.

Néhány óra óta kényelmesen el voltam helyezkedve a vonaton. Németországhoz közeledtünk. Többször az ablakhoz mentem, hogy a vidéket nézzem, amelyet nem ismertem. Nem a kíváncsiság vezetett, hanem valami okos, ellenállhatatlan és fárasztó kényszer, hogy ne veszítsek el semmi új látványosságot a magam számára. Szemem határozott leleményességet árult el a tájak csodálatában s egyes különbségek megállapításában a már egyéb utazásaimkor látott vidékekkel szemben.

Egy percnyi pihenés alkalmával, mely lelki-ismeretes bámulatomat megszakította, észrevettem oldalamon egy fiatalembert, ki ismeretségemet kereste. Nyurga, magas alakja volt. Sápadt-szőke, szinte fehér hajának ugyanolyan színe volt, mint arcának s ettől csak selymes visszfényével különbözött. A fiatalember be-mondta nevét, rangját és hivatalát: Tolberg Henrik gróf, a bergenslandi nagykövetség harmadik titkára. Reggel látott engem a nagy-követségen Merkkel. Bergenslandba utazott, szabadságra.

A franciát kifogástalanul, halvány idegen árnyalattal beszélte. Párisi színházakról, különösen pedig a kis színházakról kezdett beszélni. Én legjobb tehetségem szerint válaszoltam neki. Már évek óta nem voltam e szórakozóhelyeken, de az újságokból szerzett értesüléseim révén eléggé informálva voltam felőlük. Azután a fiatal gróf részletezte' előttem a bergenslandi udvar életét. Beszélt a királyról. Szerinte a király igen okos ember volt, de egy kicsit különc. Hetek hosszat bezárkózott vadászkastélyába és miniszterein kívül senkivel sem érintkezett. Néha még azok közül is csak Hernernek, a miniszterelnöknek volt egyedül bejárása hozzá.

- A nép - tette hozzá a gróf - nem látja őt soha. Ezért, ha nem is szereti, de annál jobban tiszteli. Titokzatos király ő. A nép hódolatában és félelmében legendás alakká nőtt.

Ahogy nem Párisról beszélt és nem tartotta szükségesnek a francia frivolságot majmolni, mindjárt kedvesebb és mélyebb szelleműnek tetszett nekem a fiatal gróf.

- Az »elnök«, báró Herner, sok ember szemében a tulajdonképpeni királyszámba megy. Alapjában véve pedig a király azt csinálja vele, amit akar. Herner kezében van a gyeplő, de nincs neki teljesen átadva. Tudja, hogy a király bármikor megvonhatja tőle kegyét, különben Herner nagyon is tisztában van a király kivételes értékével. Ön látni fogja gyakran ezt a Hernert. Közvetlen összeköttetésben lesz vele. Nagy szellemi erő, de minden kedvesség nélkül való. Alig van benne valami azokból az érzelmi tulajdonságokból, melyek valami szellemi fölényt kellemessé tudnak tenni.

Meglepő volt, hogy ez a fiatal diplomata, ki alig egy órája ismert, mily szabadon és őszintén beszélt velem országa dolgairól és a miniszterelnökről, kivel én belsőbb viszonyba fogok kerülni s kinek én - mit tudhatta azt ő? - visszamondhattam volna, amit tőle hallottam.

De Tolberg gróf jól megérezte, hogy én nem fogom őt elárulni. Feltétlen bizalommal viseltetett irányomban s ez nagyon közel hozott engem hozzá.

- Munkaköre közelebbi ismeretségbe fogja majd önt juttatni Herner két bizalmasával, Mülennel, a belügyi-, és Fritz-cel, a hadügyi miniszterrel. Ez a három miniszter tartja látszólag Bergensland sorsát a kezében. Valójában csak az »elnök« számít valamit. Ami a parlamentét illeti, mely országunknak egy alkotmányos királyság jellegét adja, ez tulajdonképen egyebet se tesz, mint növeli a király abszolút hatalmát. Kívülről úgy tűnik fel, mintha a képviselők vezetnék a királyt, pedig csupán ő az, aki kormányoz és eszközül használja fel a parlamentet. A képviselők az ő hű szolgái. Egy csomó rendjel van, amit megkaphatnak. Már pedig ezek a kitüntetések csak a kívánt szolgálatok arányában...

- Igazán érdekes - szakította meg szavait a gróf, kifejezést adva annak, mit az imént én magamban gondoltam - hogyan lehet az, hogy én mindezt elmondom önnek? Azért szólítottam meg, hogy elcsevegjek önnel, s mennél inkább figyelt szavaimra s ahogyan hallgatott rám, mindinkább belevittem magam intim és igen komoly dolgok közlésébe. Elég volt meg- éreznem, hogy nem egy akárkivel van dolgom, s a szó már ömlött ajkamról. Mondtam dolgokat, melyeket idáig sohasem fogalmaztam meg. Mintegy hirtelen élesen kiváltak előttem országomnak a vezető férfiai s oly tisztán láttam őket, mint eddig sohase még.

Nem nézve rám, mintegy magához szólva, hozzátette még:

- Mennyire hálás az ember azok iránt, akik így mintegy megnövesztik a képességeinket... Igazán szeretni csak azt a nőt tudnám, aki bájával, a móddal, ahogy rám figyel, szinte ösztökél okosabbnak és jobbnak lennem, mint aminő vagyok.

A fiatal diplomata ellágyult hangjából tüstént kivettem, hogy a nő, akit szeretne, valószínűleg éppen az, akit most szeret. Hiába, az embernek nincs ilyen elvarázsolt képe, ha egy nőről - csak feltételes módban beszél.

- Ismertem... egykor... egy ilyen asszonyt - folytatta. (Csak azért, mert beszélnie kellett a nőről, már közelebb hozta magához, s a képzeleti világból szép szelíden áttessékelte a valóságos múltba...) - Ennek a hölgynek, akit ismertem, olyan szép szeme volt, hogy kényszerít ette vele az embert a teljes őszinteségre. Mikor a tekintete az emberre szegeződött, még saját magának se tudott volna hazudni... És a jókedve! A nevetése! Milyen öntudatos nagyszerű nevetés!... Talán beszédem össze-függéstelennek, rendszertelennek tűnik fel ön előtt, de higyje el, az én lelkemben e szavak közt megvan a belső összefüggés... Egy pillanatra becsuktam szememet s az ő kedves arca megjelent előttem, láttam őt mosolyogni, hallottam nevetni... De nem nevetett mindig... Mikor komoly volt, ovális arcában valami keleti nyugalom és szelídség fénylett. Olyan volt, mint azok az értékes szőnyegekre hímzett japán női arcok, melyek nagy selyemvirágokhoz hasonlítanak.

- Bocsásson meg, - mondtam én - de azt én mégis csak furcsának találom, hogy ön ekkora élvezettel tud beszélni valakiről, aki már nincs többé, aki eltűnt az ön életéből. Nincs semmi szomorúság az ön hangjában, mikor a nő eltűnésére gondol...

Tolberg gróf rám nézett.

- Jól megsejtette, - mondta mosolyogva - hogy ez asszony él még. Kissé igazán korai még önnek ennyire bizalmas természetű dolgokról beszélni, de mit tehetek róla? Előbb-utóbb úgyis csak rákerült volna a sor, s minthogy sietek vele és talán csupán ezért kerestem az ön ismeretségét, hát mindjárt meg is teszem, hogy beszélek róla...

3.

- Látni fogja őt az udvarnál. Nagyon valószínű, hogy nem egy történetecskét fog hallani róla és rólam... dolgokat, amik, mondanom sem kell, valótlanok. Bizonyos, ha ezek a dolgok valóban így lennének, akkor is azt mondanám, hogy nem igazak. Nem mintha valami lovagias figurának akarnám magamat ön előtt kijátszani. Megesett velem, hogy meghitt viszonyban voltam egy nővel és erről megbízható barátaimnak beszéltem, de az illető hölgy mindenkor megelőzött s barátnőinek mindent el-mesélt. Az asszonyok nem tudnak diszkrétek maradni... De ha valaha is mindaz, amit rólam és erről az asszonyról beszélnek, valósággá válnék, meg vagyok győződve, hogy titkunkat nem tudnám még legjobb barátom előtt se felfedni. Nem lovagiaskodásból hallgatja el az ember az ilyesmit, hanem bizonyos szeméremérzetből.

- A mód, ahogyan egy asszony magát ajándékul adja egy férfinak, ennek szemében, ha szeret, mindig feltétlenül komolynak és tiszteletreméltónak fog látszani. Ha másvalaki beszél erről, mindjárt más színben látszik a dolog.

- Ha most Schönburgba jövök, - folytatta a fiatal gróf növekvő odaadással, mert ezek a bizalmaskodások mindjobban közelítettek bennünket egymáshoz - elgondolhatja, hogy ezt csakis érte teszem. Már öt hónapja nem láttam. Természetesen naponkint írtunk egymásnak.

- Mikor az előbb a miniszterelnökről beszéltem önnek, sokkal kevesebb rosszat mondtam róla, mint amennyit gondoltam, mert annyi okom van őt megvetni, hogy mindent elkövetek, csakhogy bizonyos jóakarattal tudjak ítélkezni róla. Különben sem jó, ha az ember rosszakaratú. Azt hiszem, hogy a rosszhiszeműség meggátolja az embert a tisztánlátásban. Már pedig nem világosan, nem tárgyilagosan látni, ez a legnagyobb szerencsétlenség, ami egy embert érhet.

Tolberg gróf kedvvel kevert el szavai közé bizonyos bölcs megállapításokat, melyet két némileges habozással ejtett ki, mintha csak az imént fogalmazta volna meg őket. De nekem az volt a benyomásom, hogy ő ezeket már rég megtalálta és nem először fejezte ki. Szinte erőltette egy kissé az átmeneteket, hogy szellemes mondásait, miknek ismerte értékét, elhelyezhesse. Látható volt, hogy semmi fáradságot sem kímél. Tiszteletemre szellemének egész gazdagságát kitálalta. Ez a buzgalom kellemesen érintett, mert mindentől eltekintve, nagyon ártatlan és igen kedves volt.

- Minden okom megvan arra, hogy gyűlöljem Hernert. Bertának, az illető hölgynek, kiről beszélek, van egy szerencsétlen férje, ki már négy év óta be van zárva egy ideggyógyintézetbe. Szeretne tőle elválni, de nálunk ez, főleg a király környezetében, nem könnyen megy. Herner mindent megtesz, hogy barátnőm terveit meghiúsítsa... Nem hinném, hogy szeretné őt, de mégis udvarol neki, mert igen előnyös lenne ránézve, ha hozzámenne feleségül. Jól tudja, hogy ha most Berta elválik urától, az én feleségem lesz. Ezért igyekszik minden eszközzel megakadályozni, hogy én Schönburgba jöhessek. Azelőtt az attasék kedvük szerint utazhattak ide-oda. Most, az én tiszteletemre, kényszeríteni akarta őket, hogy hivatalos úton kérjenek szabadságot. Szerencsére követünkben emberére talált... Ön beszélt a mi nagykövetünkkel Párizsban?

- Igen, az a nagy gyerek, ki mindig a fejét ingatja?

- Ugye, mennyire egykedvűnek látszik? Mégis biztosítom önt, hogy ki tudja vinni azt, amit akar... Minthogy egy hercegi, majdnem királyi családból való, Hernernek kímélni kell öt. A nagykövet mellettem van és ez nagy szerencse, mert a miniszterelnök kérlelhetetlen ellenségem. Ez az ember mindenre képes s így nagyon is veszedelmes rám nézve. Nekem is van bátorságom, de csak alkalmilag. Nincs harcos természetem. Pillanatnyi hősiségre képes vagyok, de folytonosan küzdeni nem tudok... A lelkem nem elég erős... Nem hitványságból vagy gyávaságból mondom ezt. Csupán szeretem magamat erre időnként figyelmessé tenni, mert így jobban tudom, hogy mit várhat ok magamtól. Rövid ideig tartó, megfékezhetetlen erőt igen, de semmi szívósságot, kitartást. Jó azt tudni, hogy az ember mikor és miben számíthat magára.

- Nem veszi gróf úr elbizakodottságnak részemről, ha kijelentem, hogy egy segítőtársra számíthat?...

- Ellenkezőleg, nagyon köszönöm. Legyen meggyőződve, hogy ön nem becsüli fúl a szerepet, amit Scbönburgban be fog tölteni. Állása bizalmi lesz, melynek a jelentősége teljesen attól függ, aki azt betölti. Nagy szolgálatokat tehet ön még nekem... És én elfogadom ezeket, amennyiben nem zavarják az ön érdekét és helyzetét az udvarnál. Még egyszer nagyon köszönöm és higyje el nekem, hogy mikor megszólítottam az előbb, azt minden mellékgondolat nélkül tettem... Nem akartam önt segítőtársnak megfogni...

- Szükségtelen gróf úrnak ezt kinyilvánítani. Ha tíz év óta ismerném, akkor sem lehetnék jobban meggyőződve érzelmeinek önzetlenségéről...

Elhallgattam. Ezt a tárgyat, mintegy hallgatag megegyezéssel, többé nem érintettük. Mindketten éreztük, hogy mára elég sok kellemes dolgot mondtunk egymásnak.

4.

Már majdnem egy nap óta voltunk úton és közeledtünk Schönburg felé. Útitársammal kedves órákat éltünk át. De ahogy a vonat közelebb vitte őt Bertához, észrevettem, hogy mindinkább szórakozottá vált.

Kissé elkábított mindaz, amit az állásról mondott, melyet el kellett foglalnom. Főleg az ejtett csodálkozásba ebben a dologban, hogy milyen címen került éppen az én teljesen ismeretlen csekélységem ebbe a nagy szerencsébe. Szinte fel kellett vetnem magamban a kérdést, hogy vajon igazában csak a véletlen műve ez és hogy nem valami titkos okból akarnak-e engem ebbe a fontos állásba ültetni? Talán születésemben van valami rejtély vagy regényes kaland megbújva? Alig hihettem, mert amennyire az én értesüléseim visszanyúltak családunk történetében, békés kereskedő-őseimnek Máconban sohasem volt alkalmuk valamely utazásban lévő gróffal, herceggel vagy főherceggel összeköttetésbe kerülniük.

Tolberg gróf megmagyarázta, hogy miért szemeltek ki a bergenslandi hivatalos körök egy idegent az állásra, mit betölteni fogok. Egy embertől, ki nem közülük való volt, bármilyen befolyásra is tudna szert tenni, nem kellett tartaniok, hogy ezt a befolyást a hivatalos ranglétrán való előrejutásra fogja felhasználni.

- Különbón is a királyon, elnökön, a nagy-követen és rajtam kívül csak nagyon kevés ember Van nálunk, aki jól tudná a franciát.

Nekem nincs meg az előnyöm, mint önnek, hogy a magasabb állásokba való jutás már eleve el lenne zárva előlem. Bármilyen nagy is lesz az ön hatalma, - és nem kétkedem, hogy ez így lesz - ön nem fog soha egyéb lenni, mint egy címnélküli alkalmazott.

Közben elérkeztünk egy állomásra, mely félórányira volt Schönburgtól és ott megpillantottunk egy magas, fiatal, barna asszonyt. Tolberg megremegett, mikor meglátta őt. Az asszony arca sápadt volt, szinte vértelen... Ajka remegett. Az érzelemnek oly erős kifejezése volt egész lénye, hogy azt se lehetett tudni, vajon fájdalom vagy öröm tölti-e őt el?

Tolberg leugrott a vonatról, kézen fogta őt és magával vonta szelíden, gyermekesen, mint valami kis fiú egy kis leányt. Egy pillanatig csendben nézték egymást. Aztán Tolberg rám mutatott: »Egy jó barát«. Nevet egyikünk se mondott. Meghajoltam és csendesen a folyosó mélyére húzódtam, anélkül, hogy a túlzott figyelmesség tapintatlanságát követtem volna el azáltal, hogy siettem őket magukra hagyni.

5.

De ideje volt, hogy levessem felöltőmet, úti-sapkámat és hogy könyveimet és a lapokat a táskámba tegyem, mielőtt végleg bezárnám.

Milyen jóleső izgalom arra gondolni, hogy nemsokára megérkezik az ember egy nagy, ismeretlen városba!... De aztán jön a csalódás. Az új város csak olyan, mint a többi: omnibuszok csörgős egylovasok, az állomással szemben szállodák... A vasutak csak egypár évtizede léteznek, állomásaik mind egy korszakból valók s ugyanaz a műveltség emelte épületeiket, rendezte az állomás előtti nagy üres teret. Még a legidegenebb állomások is egyformán közönséges és szomorú öltözetben fogadják a megérkező utasokat.

A megérkezés nagy tolongásában elvesztettem szem elől Tolberg grófot. A kijárathoz vezető folyosón megpillantottam két lépésnyire tőlem. Még volt ideje mosolyogva hozzám szólni:

- Ne csináljunk úgy, mintha nagyon jól ismernénk egymást.

Barátnője, kinek beszélt rólam, oly kedvesen nézett rám, hogy a szívein megdobbant tőle. Lelkesültségem lendületében egy életre szóló szeretetet fogadtam meg irányában...

Észrevettem, hogy két különböző irányba mennek. Akaratlanul is tekintetemmel kísértem a nőt, amint kocsijába szállt, mikor valaki nevemen szólított... Egy kistermetű, őszes szakállú ember állt előttem, ki rám nézett egész balszemével és a jobbnak egy részével, melyre félig egy megdermedt szemhéj hullt le, mint valami elromlott, rúgóra járó függöny.

A király unokaöccseinek nevelője volt. Elibem küldték, mert egy kissé beszélt franciául. Nyelvünket különben több vakmerőséggel, mint szerencsével kezelte. Bátorságát, mellyel a francia társalgásba vetette magát, semmi sem volt képes megingatni. Az akadályok nem ijesztették el legkevésbé sem, pedig majd minden szónál beléjük botlott, de segített magán karja lengetésével, vagy lába toppanásával, ha ugyan félre nem dobta egész egyszerűen a megkezdett mondatot, hogy egy másik után nyúljon. Megfelelő szavak híján egész teste oly sok és kifejező mozdulatra tudott rándulni, hogy a végén mégis csak megérttette magát. Ha pedig az egymásra dobott kifejezéseknek egy olyan útvesztőjébe került, melyből többé nem volt kiút, arcizmai megmerevedtek, egy pillanatra elhallgatott, aztán diadaltól harsogó hangon kiáltotta: »Voilá!«...

Elvezetett a hintóhoz. Hangján, ahogyan a kocsissal és az inassal beszélt, mindjárt észrevettem, hogy személyének előttem bizonyos fontosságot akar kölcsönözni. De a lakájok nem nagyon segítették szándékában és legkevésbé sem beszéltek úgy hozzá, mint egy vérbeli herceghez szokás.

A kocsiban Bölmöller úr, kinek első dolga volt nevét és összes címeit közölni velem, össze-vissza fecsegett az udvar embereiről. Talán azért, mert tudta, hogy érintkezésben leszek különböző előkelőségekkel s így lesz alkalmam az ő dicsérő nyilatkozatait visszamondani. Én képesnek hittem ilyen ártatlan számításra. De lehet az is, hogy mivel csak magával foglalkozott, a többiekről nem volt határozott véleménye s ezt innen-onnan kölcsönözte, lehetőleg a kedvezőt választva, nehogy ártson magának.

Alig beszélt öt perce s én már végleg le-mondtam arról, hogy figyeljek rá. Kinéztem a hintó ablakán a városra, melyen átmentünk. Hideg, szürke idő volt. Vajon közeledünk-e már a palotához? A lovak jó iramban ügettek egy körúton végig, melyet alacsony, kertes házacskák szegélyeztek.