HERCZEG FERENC

SIROKKÓ

VÍGJÁTÉK ELŐJÁTÉKKAL, HÁROM FELVONÁSBAN

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

SZEREPLŐK

ELŐJÁTÉK

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS

SZEREPLŐK

Rőzer Dóra

Rőzer Ofélia

A mester Dr.

Tamás

Dr. Fábián

Dr. Sánta

Dr. Markovics

ELŐJÁTÉK

Szín: Müvészszoba a hangversenyterem mellett. Sivár nagy helyiség, amely más alkalommal büfféterem.

Bútorok: Hosszú büfféasztal és több kávéházi márványasztal, továbbá sok egyforma Thonet-szék, amelyek össze-vissza állanak. A büfén kis állótükör, ásványvizes palack poharakkal, néhány hegedűtök.

Főbejárat hátul. A baloldalon elfüggönyözött üvegfal, ajtóval, amely a hangversenyterembe vezet.

Markovics, Sánta.

Markovics. Hol tartanak már?

Sánta estilapot olvas. Nem tudom, ide nem hallatszik be semmi — hála a jóságos Istennek!

Markovics kinyitja az üvegajtót, a távolból zavaros zene hallatszik, egy ideig élvezettel hallgatja. Azt hiszem, a második résznek mindjárt vége lesz.

Sánta. Maga optimista, kolléga úr, ha az a rémes alak egyszer rákezdi, az nem hagyja abba, míg le nem szakad a nagy csillár... Hirtelen pulykaméreggel. Teszi be mindjárt azt az ajtót!

Markovics beteszi az ajtót. A második része után jön a szoprán-ária és Rözer Dóra még most sincs itt!

Sánta. Az isteni maestro épp az imént autóba vágta magát és rohant érte. Ha nem találja otthon, akkor aztán igazán leszakad a nagy csillár!

Markovics. Pedig a nagyhercegnő is ott ül a nézőtéren. Végzetes gyöngéje a mesternek, hogy köti magát ahhoz a Rőzer Dórához... Nagy embereknek néha vannak ilyen érthetetlen gyöngéik... ön különben mért nem hallgatja?

Sánta. Ott voltam tegnap a főpróbán — elég abból egy sütet.

Markovics idegesen. Hát akkor minek jött ide mégis?

Sánta mindig a lapjába tekint. Hogy kiegészítsem a cikkemet négy sorral, ha netán mégis leszakadna a nagy csillár!

Markovics hirtelen megáll előtte, ön persze a bírálatban megint levágta a mestert?

Sánta. Igazságot szolgáltattam, rettenetes igazságot. Mert engem holmi modern vacakkal nem lehet lefőzni. Rajtam nem fog a blöff.

Markovics. Blöff?!

Sánta nyugodtan. Te mondád: blöff! Összehajtja és zsebreteszi a lapját. Mondja, drágám, de őszintén: komolyan elhiszi maga mindazt, amit írni szokott? Elhiszi, hogy ez az úriember egyáltalán muzsikus?

Markovics. Európában ma egyedül csak ő érdemli meg a muzsikus nevet. Ő megteremtette az új zenét, harmóniába foglalta a mai kor lelkét...

Sánta. Ajajaj!

Markovics. A muzsika vén kufárjait kizavarta a templomból, — az egész korhadt Nibelung-nyavalyát összetörte...

Sánta paprikásán. Hallja — Wagnert ne bántsa!

Markovics szelíden. Nem bántom, őt már nem érdemes bántani. A wagnerizmus a zene múló bőrbetegsége volt. De már elmúlt. Ha éppen tudni akarja, Wagner nem is volt muzsikus, hanem színházi dekorátor.

Sánta. Ha a maga mestere olyan híres legény, miért nem ír operát?

Markovics. Haha! Operát! Olvassa el, mit mond Romain Rolland.

Sánta. Nem is Romain Rolland mondja, hanem Berlioz.

Markovics. Hiszen nem is tudja, mit akarok mondani!

Sánta. Dehogynem! Megírta maga azt már többször és mindig rosszul írta meg. „Hogy az opera az a zenében, ami a nyilvánosház a szerelemben.” Ezt Berlioz mondja, nem Romain Rolland.

Markovics epésen. Megint mellékvágányra tereli a kérdést! Mindig mellékvágányra! A lényeges az, hogy az opera, mint olyan, már megdöglött. A mester kivégezte. Neki nincs szüksége papendekli-sárkányokra és halfarkú kóristanőkre és ő ötven taktusban mégis többet tud kifejezni, mint más ember a három estére való trilógiájával!

Sánta. Példának okáért. Egy heroikus motívumot parodizálva. Tara-tara-tari-tram-tram...

Markovics. Sajnálom önt, kolléga úr. Isten bizony sajnálom, ön nem látja, mi történik az orra előtt. Ez egy új napfelkelte, az igazi zene hajnalhasadása.

Sánta. A maga helyében én alkalmilag megbeszélném ezt a dolgot egy j óravaló idegorvossal.

Markovics dühösen. Ha bizonyos vén kakasok nem is óhajtanak kukorékolni, az nem változtat azon a valóságon, hogy az új nap már ott ragyog a mennybolton!

Sánta. Kész? Akkor hallgasson meg engem, — majd én elmagyarázom, ki az a pasas! Az egy ügyes fickó, aki el tudta hitetni a világgal, hogy neki van valami mondanivalója. Azóta száj tát va lesik, mit mond a mester. De ö máig sem mondott még semmit.

Markovics. Semmit?! Haha! Semmit?!

Sánta olimpusi nyugalommal. Abszolút semmit, amit érdemes lett volna meghallgatni. Lássa, én nem tartom magam komponistának...

’ Markovics. Igaza van, más sem tartja annak.

Sánta nagyot nyel. Én inkább a zene elméletével foglalkozom. Nagy energiával. De ifjabb éveimben írtam egy pár dalt...

Markovics, aki megint jel-alá járt, most hirtelen megáll és mereven néz a szemébe.

Sánta. Hiába vág nekem ilyen savanyú ábrázatot! Amit én írtam, az nem sok, de mégis több, mint amennyit a maga mestere összeprodukált. Csakhogy én nem csinálok magamból plakátot, nem ragasztom ki magamat minden utcasarokra!

Markovics. Bámulatos! Megdöbbentő!

Sánta. Mi az?

Markovics. Semmi. Én udvarias ember vagyok — én hallgatok.

Sánta. Hát hallgasson. De azért a bölcsődalomban, amit báró Grünwald Krisztinkának dedikáltam, mégis van gondolat és poézis...

Markovics kíméletesen, mintha beteghez beszélne. Van! Van! Hogyne! Hogyne! Sőt! Autó... A mester! Vajon megtalálta-e?

Előbbiek, Dóra, Mester.

Az újonnan érkezettek az izgalomtól sápadtan sietnek be a főbejáraton, a mester jelöltőt és cilindert visel a frakkruhájához, Dóra esti ruhát visel a köpenyege alatt, a lábán hócipő van.

Mester. Gyalázat... botrány! Cserbenhagyja az embert az utolsó pillanatban!

Dóra. Azt ne mondja nekem! Én nem hagytam cserben!

Mester anélkül, hogy abbahagyta volna, összejátszol az ellenségeimmel! Nekem ellenségem az egész világ! Te is ellenségem vagy! Elárultál, kiszolgáltattál a csőcselék kárörömének! Gyalázat! Leteszi a kalapját és a kabátját.

Dóra. Ezt ne mondja nekem! Én nem hagytam cserben! Tegnapelőtt megmondtam, hogy nem fogok énekelni. Megmondtam, hogy nem tudok, nem akarok énekelni!

Mester. Ö megmondta! És mit érek vele, ha megmondtad?

Dóra anélkül, hogy abbahagyta volna a beszédet. ön akkor azt mondta nekem, hogy ne is énekeljek, nincs már rám szüksége... Leveti a köpenyegét és a hócipőit.

Mester. Ő azt mondta és én azt mondtam — és ő megint azt mondta — undorító! Ilyenekkel töltöm én az időmet! Undorító a művészetben, hogy úgy

nevezett művészek is kellenek hozzá! Emberek, akiknek idegeik és szeszélyeik vannak, — asszonyok, akik betegek lesznek, ha esik az eső és megbolondulnak, ha süt a nap...

Dóra. Keressen magának olyan mezzószopránt, akinek nincsenek idegei! Leül az asztalon álló tükör elé és a haját rendezi.

Mester. Oh fogok is, fogok is!

Dóra. Sok szerencsét! Nekem azonban vannak idegeim! Én nem vagyok muzsikáló automata, én nem vagyok gép, én ember vagyok, én asszony vagyok, nekem igenis vannak idegeim! Én nem bírom ezt az örökös hajszát... Nem bírom... Hetek óta nem volt egy pihenőórám. Örökké tanulni, skálázni, korrepetálni, utazni, hangversenyezni... És mért teszem mindezt? Mi érte a hála? Az, hogy leszól, kicsinyel, megszid... Minden, amit csinálok: rossz, dilettáns munka... Mert hiszen úgy bánik velem, mint egy cseléddel!

Mester. Majd úgy bánok veled, mint egy királynéval! Majd trónra ültetlek és a fejem lesz a lábzsámolyod. Nevetséges igényeid vannak! Én mindenkivel úgy bánok, ahogyan megérdemli! A következő két beszédet Dóra és Mester egyszerre mondják; egymáshoz beszélnek, de egyik sem hallgat a másikra.

Mester. Förtelmes és lealázó, hogy minduntalan ilyen haszontalanságokban kell megbotlanom! Én harmóniába foglalom a kor lelkét és midőn gondolataimat át akarom adni az emberiségnek, akkor az értelmetlenség és a kicsinyesség elállja az utamat. Egyszer nem fűlik a hangverseny terem, azután hamisan játszanak az oboák, azután megint ideges az énekesnőm! Én a

csillagok felé szárnyalok és ti ezermázsa súllyal kapaszkodtok belém... Ördög és pokol! — hát nincs senki, aki megment a földi nyomorúságtól?!

Dóra ugyanakkor. Ha nem tudok semmit, akkor ne énekeltessen! Ha rossz dilettáns vagyok, akkor ne vigyen Milánóból Montecarlóba, Montecarlóból Münchenbe, onnan pedig Berlinbe... Két év óta vasúti kocsiban élek, a vasútról a hangversenyterembe hurcol, onnan megint a vasútra... De hiszen megérdemlem a sorsomat, úgy kell nekem, — művésznő akartam lenni és cseléd lettem, rosszabb a cselédnél, — rabszolga lettem, nekem nincs lelkem, én tárgy vagyok, hangszer vagyok, hegedű vagyok...

Markovics kinyitja az üvegajtót, fülel, most előre jön. Drága mester, a szoprán-ária...

Mester Dórához. Hallod?

Dóra egy futamot énekel, hogy kipróbálja a hangját, aztán balra el.

Mester. Förtelmes és lealázó! Dóra után el.

Markovics, Sánta.

Sánta. Na miért nem megy be? Van ott üres hely elég!

Markovics. Nem bírom ezt a Rőzer Dórát! A mesternek ez egy végzetes tévedése... egy ilyen lelketlen gramofonnő!      .

Sánta. Rőzer Dóra ma Európa legjobb mezzoszopránja. Azt én mondom magának...

Markovics. Először Rőzer Dóra nem is mezzoszoprán!

Sánta. Nem —? Mondjon jobbat!

Markovics. Mondhatnék százat, de nem mondok, minek mondjak? Azaz hogy igenis mondok! Mért ne mondjak? Az én feleségem!

Sánta megdöbbenve. Kicsoda?

Markovics. Az én feleségem. Ha az a szegény asszony már elkövette azt az ügyetlenséget, hogy hozzám jött, abból még nem következik, hogy én el ne ismerjem az ő ragyogó művészetét.

Sánta. De hiszen maguk nem jól élnek egymással? Egyszer már szét is mentek?

Markovics. Mint feleség kívánni valót hagy hátra, de mint művésznő tökéletes. Hallotta már énekelni?

Sánta. Én udvarias ember vagyok, hallgatok.

Voltak, Tamás, Fábián.

A két úr hátul jön, jelöltőben, alatta szmokingot viselnek.