Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A FORDÍTÓ BEVEZETŐ MEGJEGYZÉSE

A FRANCIA KIADÁS ELŐSZAVA

AZ EREDETI ELŐSZÓ

BEVEZETÉS

ELSŐ RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

MÁSODIK RÉSZ

I.

I.

II.

III.

IV.

V.

HARMADIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

NEGYEDIK RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

August Strindberg

VALLOMÁSOK

fordította
Mikes Lajos

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-802-1 EPUB
ISBN 978-963-559-803-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Le Plaidoyer d'un Fou

első kiadás: 1887
az elektronikus változat az 1925. évi negyedik
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Angelo Graf von Courten (1848 – 1925) Weiblicher Rückenart
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A FORDÍTÓ
BEVEZETŐ MEGJEGYZÉSE

Még a háború alatt. 1917-ben, fordítottam le Strindberg önéletírásának ezt az ötödik kötetét, amely ezúttal negyedik kiadásában jelenik meg. Ezt az új kiadást átdolgoztam, mert időközben sikerült megszereznem a kötet eredeti francia kiadását, amely 1895-ben jelent meg Párizsban, hamarosan elfogyott, s ma már ritka könyvvé vált, a háború alatt pedig egyáltalán nem volt megszerezhető.

Strindberg 1887-1888-ban írta meg ezt a munkáját, amelyről az önéletírás VI. kötetében (El egymástól!) így emlékezik meg:

„Első házasságának kíméletlen jellemzése volt ez a könyv, amelyet önvédelmül írt meg. mint végrendeletét, mert öngyilkos akart lenni, mihelyt a könyvet befejezi. A kézirat öt évig pecsét alatt egyik rokonánál volt, hogy soha meg ne jelenjen. De most, 1893 tavaszán, a körülmények nyomása alatt, és miután beszélgetésekben és lapokban a legigazságtalanabb módon kivégezték a szerzőt, eladta a könyvet egy kiadónak.”

A francia kiadásnak ez a címe: Le plaidoyer d'un fon (Egy bolond védőbeszéde). Ebből készült 1910-ben a német fordítás: Die Beichte eines Toren (Egy bolond gyónása) címmel, amely apróságoktól eltekintve, főleg abban tért el az eredeti franciától, hogy ennek az előszavait összekeverte és hátracsapta, és közbe-közbe beleszúrt egy-egy novellát és egypár verset is a szöveg közé, megakasztva és ellanyhítva a drámai bonyodalom lüktetését.

Ebben az új kiadásban ragaszkodtam mindenben az eredeti francia kiadáshoz, úgyhogy a magyar olvasó ezúttal úgy kapja Strindbergnek ezt a leghíresebb munkáját, ahogy maga Strindberg annak idején a világ elé bocsátotta. Csak a címet nem változtattam meg. Meghagytam a Vallomások címet, amelyet eredetileg azért választottam, mert hangsúlyozni akartam, hogy Strindbergnek ezt a munkáját Szent Ágoston és Rousseau Vallomásaival egyenlő értékű és jelentőségű világirodalmi alkotásnak tartom; de nem változtattam meg most már azért sem, mert a magyar olvasóközönség így szokta meg és ezen a címen ismeri Strindbergnek ezt a könyvét.

Megemlítem végül azt is, hogy az eredetiben a fejezetek élén nincsenek dátumok. Ezeket én tettem oda a magyar olvasó tájékozására. Kitűnik ezekből a dátumokból, hogy a könyv Strindberg életének tizenkét esztendejét öleli fel, 1875-től 1887-ig. A nő, ennek a tizenkét esztendőnek a hősnője, Strindberg első felesége: a finn származású Essen Zsófia Matild Erzsébet, becéző nevén Síri von Essen, aki akkor, amikor Strindberg megismerkedett vele, Wrangel báróné volt. 1877 december 30-ikán vette nőül Strindberg a nála másfél évvel fiatalabb elvált asszonyt, akitől tíz keserves esztendő múlva ő is elvált.

Budapest, 1925 február havában.

A fordító

A FRANCIA KIADÁS ELŐSZAVA

A minap találkoztam ennek a regénynek a hősével. Élénk szemrehányással illettem azért, mert rábírt arra, hogy első házasságának történetét közzé tegyem. Most, hogy megházasodott másodszor is és apja egy csinos kis lánykának, tíz évvel fiatalabbnak látszik, mint látszott tíz évvel ezelőtt.

- „Kedves barátom, - felelt szemrehányásomra, - az a rokonszenv, amelyet mindenütt éreztek e könyv hősnője iránt, mikor a könyv megjelent, fölment engem a saját lelkiismeretem előtt. Megítélheti ebből, milyen hihetetlen ereje volt a szerelmemnek: túlélhetett ennyi vadságot, és átplántálódott az olvasókra is. Sőt egy francia akadémikust attól sem tartott vissza, hogy vonzalmam szívósságát gyöngeségnek, állhatatos hűségemet a családom iránt, beleértve gyermekeimet is, aljasságnak ne bélyegezze, szemben az asszony durvaságával, állhatatlanságával, becstelenségével. vajon ez az ember egy jelentéktelen Caseriot egy kiváló Carnot fölé helyezne csak azért, mert amaz beledöfte a kését?”

- „Egyébként ebben a könyvben, amelyet ön akart megírni, a szerelem csak kitépett szálcsomója annak a szövetnek, amelynek gazdagságát csak honfitársaim ismerik, akik figyelemmel kisérték irodalmi pályafutásomat, amely párhuzamosan bontakozott ki szerelmi élményeim fájdalmaival, anélkül, hogy ez utóbbiak valaha is megfertőzhették volna. Otthagyhattam volna a csatateret. Állhatatosan megmaradtam az őrhelyemen. Harcoltam az ellenség ellen otthon a házban, az ágyban. Nem bátorság ez? Erre feleljen."

- „A szegény asszony, aki nem védekezhetett,” rendelkezett a négy skandináv birodalommal, amelyekben őneki barátai voltak csak, hogy leverjen egy beteget, egy magános embert, egy elszegényedettet, akit tébolydába akartak dugni, mert fölényes intelligenciája fellázadt a nő-istenítés, a szabadgondolkodóknak ez utolsóelőtti babonája ellen!"

- „A jólelkek, akik szegényes bosszújukat az „isteni igazságszolgáltatás" pompázó elnevezése alá rejtik, elítélték az én „Vallomásaimat" a maguk Isteni Nemezisének a nevében, amennyiben hamis bizonyítékok alapján azt állították, hogy én megcsaltam az első házasságbeli férjet."

- „Olvassák el ezek azt a jelenetet, amelyben a férj karjaim közé dobja a feleségét, hogy szabaduljon tőle, az én karjaim közé, akinek tiszta volt a kezem, mert hiszen meggyóntam a férjnek elhagyott felesége iránt érzett ártatlan szerelmemet! Gondoljanak csak vissza arra a fontos mozzanatra, hogy én voltam az, aki fiatal vállaimra vettem a ballépés egész terhét, hogy megmentsem a katonatiszt állását és gyermekének a jövőjét. Azután legyenek szívesek megmondani, vajon logikus dolog-e, az önfeláldozás cselekedetét bosszúval büntetni."

- „Fiatalnak és ostobának kellett lenni, hogy oly könnyelműen cselekedjék az ember, ahogy én cselekedtem: ezt elismerem. De nem fog megismétlődni többé, fogadom... ám... hagyjuk ezt! És aztán... nem... Isten vele!"

Gyorsan eltávozott, föltétlen becsületessége benyomását hagyva hátra bennem.

Nem sajnálom többé, hogy elmeséltem a regényét ennek a fajta idealistának, amely eltűnt a világból és az irodalomból. Ellenben lemondok arról a régebbi szándékomról, hogy megírom „Egy asszony vallomásait", mert mégis csak túlságosan beleütközik a józanész minden követelményébe, lehetővé tenni azt, hogy a gonosztévő tanúskodjék az áldozata ellen.

Paris-Passy, 1894 október.

A szerző

AZ EREDETI ELŐSZÓ

Rémes egy könyv ez. Elismerem ellenkezés nélkül, mert nagyon sajnálom, hogy megírtam.

Hogy is keletkezett ez a könyv?

Meg kellett mosnom a holttestemet, mielőtt örökre bezárják a koporsóba.

Emlékszem, hogy négy évvel ezelőtt egy író barátom, aki nyílt ellensége minden indiszkréciónak - mások részéről, egy ízben, amikor házasságomra fordult a szó, ezeket a szavakat szalasztotta ki a száján:

- „Tudod-e, hogy ez olyan regénytárgy, amelyet szívesen megírnék!"

Ebben a pillanatban határoztam el, hogy regényemet megírom énmagam, minthogy csaknem bizonyos voltam benne, hogy barátom helyeselni fogja.

Ne vedd hát zokon, kedves barátom, hogy mint első birtokos, íme ezennel élek a tulajdonjogommal.

Emlékszem arra is - most már tizenkét esztendeje - mit mondott jövendő feleségemnek, aki akkor báróné és elvált asszony volt, a néhai anyja, mikor tekintetemet lányára függesztettem, aki egy csomó fiatalemberrel udvaroltatott magának:

- Nem jó regénytéma volna ez az ön számára?

- Milyen címmel?

- Egy tüzes nő!

Szerencsés anya, aki jókor meghaltál, íme, teljesítettem a kívánságodat. Itt a regény. Most már én is meghalhatok.

A szerző
(1887)

BEVEZETÉS

Asztalom mellett, kezemben a tollal, összeestem: lázroham terített le. Minthogy tizenöt év óta nem voltam komolyan beteg, ez a roham, amely igen rosszkor ért, megijesztett. Nem mintha féltem volna a haláltól, nem, erről szó sem volt; de életem harmincnyolcadik esztendejében voltam, zajos pályafutásnak a végén, anélkül, hogy utolsó szavamat kimondtam, ifjúságom minden ígéretét beváltottam volna, tele tervekkel a jövőre vonatkozólag: és a csomónak ez a hirtelen megoldása egy csöppet sem volt ínyemre. Négy év óta a feleségemmel és a gyermekeimmel félig önkéntes száműzetésben éltem, eltemetkezve egy kis bajorországi faluban; nemrég a bíróságok elé idéztek, a könyvemet elkobozták, kiutasítottak, a sárba tapostak. Egyetlen érzés, a bosszú, töltött el ebben a pillanatban, amikor leroskadtam az ágyamra. Harc támadt bennem: ahhoz, hogy segítségért kiáltsak, nem volt erőm. A láz úgy rázott, mint ahogy felrázzák a tollas ágyat; torkon ragadott, hogy megfojtson; térdét a mellemre nyomta; a fülemet úgy nekitüzesítette, hogy a szemem majd kiugrott az üregéből. Egyedül maradtam padlásszobámban a halállal, amely kétségtelenül alattomosan lopózott be hozzám, hogy megrohanjon.

De én nem akartam meghalni! Ellenálltam és makacs harc fejlődött ki. Idegeim elpetyhüdtek, a vér lüktetve száguldott ereimben. Agyam úgy vergődött, mint az ecetbe dobott polip. Egyszerre csak erőt vett rajtam az a meggyőződés, hogy ebben a haláltáncban én maradok alul; elernyedtem, hátrahanyatlottam és átengedtem magam a szörnyeteg rémes öleléseinek.

Nyomban mondhatatlan nyugalom szállt meg. kéjes bágyadtság ömlött el tagjaimon, tökéletes béke ölelte át lelkemet és testemet, amelyek a munkás esztendők óta híjával voltak a jótékony üdülésnek.

Milyen buzgó áhítattal kívántam a halált! Lassankint elfogyott bennem az élet akarása. Megszűntem vizsgálódni, érezni, gondolkodni. Elvesztettem az eszméletemet és a semminek felséges érzése töltötte be az üres teret, amely a mondhatatlan fájdalmak, a zavaró gondolatok, a be nem vallott szorongások helyén támadt.

Mikor felébredtem, láttam, hogy feleségem ott ül az ágy fejénél és rémült tekintettel néz a szemembe.

- Mi bajod, szegény barátom? - kérdezte.

- Semmi, beteg vagyok. - feleltem, - és jó betegnek lenni.

- Mit beszélsz?... Csak nem komolyan mondod ezt?

- Ez a vég... Legalább remélem.

- Isten ments, hogy itt hagyj bennünket a nyomorban! - kiáltott fel. - Mi lesz belőlünk idegen országban, barátok nélkül, pénz nélkül!

- Rátok hagyom az életbiztosításomat, amelyet pénzzé tehettek - próbáltam megvigasztalni. - Igaz, hogy ez nem sok, de arra elég, hogy hazautazhassatok.

Nem gondolt erre a biztosításra. Valamivel nyugodtabbnak látszott, amikor így folytatta:

- De nem maradhatsz így az ágyban, szegény barátom; elhívatom az orvost.

- Nem, nem akarom az orvost látni.

- Miért?...

- Mert - nem akarom őt látni.

A pillantásokban, amelyeket egymással váltottunk, a ki nem mondott szavak egész serege vonult tova.

- Meg akarok halni, - mondtam, hogy véget vessek a beszélgetésnek. - Undorodom az élettől; a múlt mintha összekuszálódott orsó cérna volna, amelyet nem vagyok képes legombolyítani. Csukódjanak be hát a szemeim, hulljon le a függöny.

E nemes és bátor áldozásokkal szemben érzéketlen maradt.

- A régi gyanakvásod... még mindig? - kérdezte.

- Igen, még mindig! Űzd el az agyrémet! Egyedül te tudtad eddig is elriasztani!

Szokott mozdulatával rátette puha kezét a homlokomra és mint régebben, megint kisanyának játszotta ki magát:

- Jól esik?

- Igen, ez jó!

Valóban így volt: ennek a könnyű kéznek, amely oly súlyosan ránehezedett a sorsomra, az egyszerű érintésében megvolt az a képesség, hogy a fekete kísérteteket elkergesse, a titkos nyugtalanságokat elűzze.

Csakhamar kitört rajtam újra a láz, ezúttal még hevesebben. A feleségem nyomban felállt, hogy bodzateát készítsen a számomra.

Mialatt egyedül voltam, felültem, hogy kitekintsek az ágyammal szemben lévő ablakon át. Széles nyílás volt, triptichon formájú, kívülről szőlőinda-keretben, amelynek élénkzöld levelei között látszott a táj egy darabja. Az előtérben birsalmafa himbálta szép vérpiros gyümölcseit a sötétzöld levelek között; távolabb almafák a gyepes mezőn, egy kápolnának a haragtornya, kék folt - a Bódeni-tó; a háttérben látszottak a Tiroli Alpok.

Benne voltunk a nyárban s a délutáni nap ferde sugarainak fényében elragadó kép volt az egész látvány.

Alulról felhangzott a seregélyek csicsergése, amelyek a szőlőhegyek karóin ültek, a kis csirkék csipogása, a tücskök cirpelése, a tehenek kristálytiszta csengőinek hangja; és a természetnek ebbe a derűs hangversenyébe belevegyült gyermekeimnek a harsogó kacagása, feleségemnek a rendelkező hangja, aki a kertész feleségével beszélgetett a betegségről, amely engem levert a lábamról.

Erre örülni kezdtem megint az életnek és elfogott a megsemmisüléstől való félelem. Nem, nem akartam már meghalni, a leghatározottabban nem! Nagyon is sok kötelességet kellett még teljesítenem, nagyon is sok tartozást lerónom. Miközben gyötört a lelkifurdalás, heves vágyat éreztem, hogy meggyónjam az életemet; hogy bocsánatot kérjek az egész világtól azért, amit tettem; hogy megalázzam magam valaki előtt.

Bűnösnek éreztem magamat, mert a lelkiismeretemet ismeretlen bűnök gyötörték: égtem a vágytól, hogy teljes vallomást tegyek képzelt bűnösségemről és így könnyítsék magamon.

É gyöngeségi roham közben, amely velem született kishitűségemből eredt, belépett a szobába újra a feleségem, egy csésze teával és - az üldözési mániának arra az enyhe rohamára célozva, amely egyszer régebben elfogott, megízlelte az italt, mielőtt megkínált vele.

- Nyugodtan megihatod. - mondta mosolyogva, - nincs benne méreg.

Elszégyenkeztem. Nem tudtam, mit válaszoljak. Egy hajtásra fenékig ürítettem a csészét, hogy elégtételt szolgáltassak neki.

Az altató bodzatea, amelynek illata szülőföldem emlékeit ébresztette fel bennem, ahol a titokzatos cserjét a nép szentnek tartja, oly érzelgőssé tett, hogy nyíltan megvallottam lelkifurdalásomat.

- Hallgass meg, drágám, figyelmesen, mert nemsokára meghalok. Bevallom, hogy mindig tökéletes egoista módjára éltem. Írói hírnevemért tönkretettem színpadi pályafutásodat... Meg akarok most mindent vallani; bocsáss meg...

Mikor vigasztalni akart, félbeszakítottam és tovább beszéltem:

- A te kívánságodra a vagyonközösség kizárásával léptünk egymással házasságra. És én mégis elpazaroltam a hozományodat, hogy fedezzek olyan kezességeket, amelyeket könnyelműen vállaltam. De legjobban az gyötör, hogy te, meghalok, kiadott műveim jövedelmét nem élvezheted. Hívass hát gyorsan közjegyzőt, hogy rád hagyhassam állítólagos vagy valóságos vagyonomat... Végül ígérd meg nekem, hogy azután visszatérsz a művészetedhez, amelyet értem hagytál el.

Hallani sem akart a dologról, tréfás fordulatot igyekezett adni a beszélgetésnek, azt tanácsolta, hogy pihenjek egy kicsit, és biztosított róla, hogy minden rendbe fog jönni, halálom órája messze van még.

Erőim fogytát érezve, megragadtam a kezét. Felszólítottam, hogy üljön le mellém, amíg el nem alszom. S miközben még egyszer arra kértem, hogy bocsássa meg mindazt a rosszat, amit okoztam neki, kis kezét a kezembe szorítottam. Édes álmosság szállt nyomban a pilláimra. Úgy éreztem, hogy olvadozom, mint a jég, a nagy szeméből kisugárzó végtelen gyöngédség hatása alatt. Tüzes homlokomon úgy éreztem a csókját, mint hideg pecsétet, és hirtelen mondhatatlan üdvösség mélységeibe süllyedtem.

Mikor ebből a kábultságból felébredtem, világos nappal volt. A nap elhamvasztotta az ablaknyílás együgyű eldorádós mázolmányát. Az alulról felhangzó reggeli lármából ítélve, körülbelül öt óra lehetett. Átaludtam az egész éjszakát, anélkül, hogy álmodtam vagy felébredtem volna.

Az éjjeli szekrényen ott volt még a teáscsésze és feleségem széke is ott volt még a helyén. De be voltam takarva feleségem rókaprémmel bélelt köpönyegével, amelynek kedveskedő, simuló szőre az államat csiklandozta.

Mintha az utolsó tíz esztendő óta egyáltalán nem is aludtam volna, olyan pihentnek és frissnek éreztem túlerőltetett fejemet. Gondolataim, amelyek előbb szabálytalanul rohantak ide-oda, most úgy gyülekeztek, mint rendes, beosztott, erőteljes csapatok, készen arra, hogy szembe szálljanak ezekkel a beteges lelkifurdalásos rohamokkal, amelyek degenerált embernél testi gyöngeségnek a szimptómái.

Mi volt az, ami nyomban eszembe jutott? Életemnek az a két sötét pontja, amelyet tegnap, az utolsó gyónás ürügyével, elárultam kedves feleségemnek; az a két sötét pont, amely annyi esztendőn át, a legutolsó óráig, gyötört.

Éppen ezért tétovázás nélkül meg akartam újra vizsgálni mind a két vallomásomat, amelyet eddigelé boncolgatás nélkül elfogadtam; mert határozatlanul úgy sejtettem, hogy talán mindez nem is felel meg a szigorú igazságnak.

- Lássuk csak, - mondtam magamban, - mi is hát a bűnöm, amiért gyáva egoistának kell tartanom magamat, aki becsvágyamért feláldoztam feleségemnek a művészi pályafutását. Lássuk csak, hogy is volt ez a valóságban.

Akkortájt, amikor kihirdettek bennünket, ő már csak másodrendű szerepeket kapott. Pozíciója, mint művésznőé, nagyon szerény volt, miután második fellépése tehetségének, megjelenésének, eredetiségének a fogyatékossága folytán balul ütött ki. Híjával volt mindennek, amit a színpad megkíván. Az esküvőnk előtt való napon is kapott még egy szerepet: egy társaságbeli hölgy szerepét valami tucatdarabban; a szerep mindössze két szó volt.

Mennyi könnyet, mennyi bosszúságot okozott neki - saját szavai szerint - ez a házasság! Ez fosztotta meg minden presztízsétől a színésznőt, aki báróné korában, amikor tisztára a művészet iránt érzett szeretete bírta rá a válásra, annyira elbűvölő teremtés volt.

Részem volt minden bizonnyal ebben a hanyatlásban, amelynek végül az lett a következménye, hogy újraszerződtetését ridegen elutasították, miután két éven át mindegyre rövidülő szerepei miatt annyi könnyet ontott.

Én éppen abban a pillanatban, amikor neki a szerződése lejárt, sikert arattam, kétségbe nem vonható sikert, mint regényíró. Már régebben megközelítettem a színházat apró darabokkal, amelyek nem voltak jelentősek. Most az volt az első gondom, hogy írjak egy mutatós darabot; afféle kiállításosat, ami tetszeni szokott; azzal a határozott szándékkal, hogy a drága nőt hozzásegítsem újra az óhajtott szerződtetéshez. Kelletlenül láttam a munkához. Régóta álmodoztam már a szükséges újításokról a drámai művészetben. Mégis megírtam a darabomat, feláldozva legott irodalmi meggyőződésemet. Drága feleségemet rá kellett erőszakolnom az ellenszegülő nézőkre, a művészet minden mesterkedésével a fejükhöz kellett őt vágnom, mindenáron rokonszenvessé kellett őt tennem előttük. Mindhiába.

A darab megbukott. A színésznő hiába ostromolta azt a közönséget, amely az elvált és újra férjhez ment nővel szemben megkeménykedett; az igazgató pedig sietett felbontani az olyan szerződést, amelyből semmi haszna sem volt.

- Én vagyok hát az oka? - kérdeztem magamtól, ki nyújtózkodva az ágyamban, s nagyon meg voltam elégedve magammal ez után az első vizsgálódás után. Mégis csak szép dolog a jó lelkiismeret!

Miután ekképp földerítettem a szívemet, tovább folytattam az elmélkedést.

Szomorú, siralmas esztendő telik eV könnyek között, az öröm ellenére, amellyel sóvárgott kis lánykánk születése ajándékoz meg bennünket.

Hirtelen újra kitör feleségemen a színházi düh. hevesebben, mint valaha. Beszaladgáljuk az ügynökségeket. megostromoljuk az igazgatók bezárt ajtajait, túlzott reklámot csapunk - sehol sem érünk el eredményt, mindenütt kikosaraznak, mindenki lebeszél tervünkről.

Minthogy drámám bukása kijózanított és most arra törekedtem, hogy mint tudós érvényesüljek, megesküdtem, hogy soha többé nem írok semmiféle színész „testére szabott" drámát; egyébként sem telt örömem effélében. S minthogy ahhoz sem igen volt kedvem, hogy múló szeszély kielégítéséért feloszlassam a háztartásomat, arra szorítkoztam, hogy viseljem a magam részét a gyógyíthatatlan szomorúságból.

Végül azonban nem bírtam tovább a dolgot. Felhasználtam összeköttetéseimet egy finnországi színházzal és elértem, hogy szerződtették a feleségemet egy csomó előadásra.

Ezzel természetesen csak a magam számára fontam kínzó ostorokat. Egy hónapig özvegy, agglegény, családfő és házvezető voltam. Mérsékelt vigasztalásul két ládát kaptam mindezért tele csokorral és koszorúval, amelyet feleségem hozott magával, amikor visszatért a családi otthonba.

De az asszony oly boldog volt, oly fiatal és oly bájos, hogy nyomban folyamodnom kellett, hogy újra szerződtessék.

Jól értsük meg! Ott akartam hagyni a hazámat, a barátaimat, az állásomat, a kiadómat - miért? Egy nőnek a szeszélyéért... De így van ez! Vagy szerelmes az ember, vagy nem szerelmes.

Ez a derék igazgató szerencsére nem alkalmazhatott a társulatában olyan színésznőt, akinek nem volt műsora.

Ez tán az én hibám volt? Erre a gondolatra majd felvetett az öröm az ágyamban. Mégis csak jó dolog olykor-olykor tájékozódni egy kicsit a dolgokról, mint ahogy az angolok szokták tenni. Megkönnyebbül a szív és íme, nyomban megfiatalodtam.

De lássuk a folytatást! Gyors egymásutánban jönnek a gyermekek: egy, kettő, három. Sűrű vetés!

És mindig újra meg újra jelentkezik a színházi düh. Az embernek meg kell valósítania a terveit! Éppen megnyílt egy új konkurens színház! Mi volna egyszerűbb, mint felajánlani ennek a színháznak egy új darabot, amelyben van egy jó kis női szerep, egy szenzációs darabot a nőkérdésről, minthogy éppen ez a kérdés van napirenden?

Így is tettem. - Mert, mondtam már: „Vagy szerelmes az ember, vagy nem szerelmes!"

Előadják a drámát: jó kis női szerep, természetesen ragyogó kosztümökkel, bölcső, holdfény, a háttérben egy bandita; meghunyászkodó férj, gyáva, szerelmes a feleségébe (ez én voltam); a nő áldott állapotban (ez új volt a színpadon); egy kolostornak a belseje - és így tovább, szavamra!

A színésznőnek óriási sikere volt, a költő ellenben megbukott, csúfosan megbukott... Sajnos, így volt!

Ő meg volt mentve. Én elvesztem, megsemmisültem. És mindazáltal, bárha olyan vacsorát adtunk az igazgatónak, amely fejenként száz koronába került; bárha ötven korona bírságot fizettünk az éljenzésért, amely tilos éjjeli órában felharsant az ügynök kapuja előtt - nőmet mégsem szerződtették.

Mind ennek én a legkevésbé sem voltam oka! Sőt inkább én voltam a mártír, az áldozat! De természetesen valamennyi tiszteletreméltó hölgy szemében szörnyeteg vagyok, mert feláldoztam feleségemnek a karrierjét! Évek óta furdal ezért a lelkiismeret, olyannyira, hogy életemet nem tudom békén befejezni.

Különben hányszor vágták az arcomba, az egész világ hallatára, ezt a keserű szemrehányást! Én voltam mindig a bűnös!... Hogy a dolog egészen máskép történt, az mellékes!... Egy karrier megsemmisült, ez igaz, ezt elismerem! ... De melyik, és ki az oka?

Gonosz gyanú támad bennem és a gúny elpárolog, ha arra gondolok, hogy az utókor ezért a megsemmisült karrierért engem tehetett volna felelőssé, anélkül, hogy akadt volna védő, aki kellőkép megvilágítja a dolgokat.

Hátra volt még a hozomány elpazarlása.

Emlékszem rá, hogy cikket írtak rólam ily címmel: „A hozománypocsékoló!" Pontosan emlékszem arra is, hogy egyszer az orrom alá dörgölték, hogy a feleségem „kitart". Szép kis szó, amely arra bírt, hogy hat töltényt dugtam bele a revolverem hengerébe. Vizsgáljuk meg hát a dolgot, mert kívánták a vizsgálatot; ítéljünk, mert hiszen illőnek találták, hogy ítéljenek.

Amit a feleségem magával hozott a házasságba, az körülbelül tízezer korona volt kétes értékű részvényekben; e részvényeket elzálogosítottam egy jelzálogbankban a részvények névértékének ötven százalékáért. Ránk szakadt ekkor egészen váratlanul az általános pénzügyi összeomlás. Az értékpapírok csaknem teljesen értéktelenek maradtak, amit már régen tudtunk, minthogy nem adtuk el őket a kellő pillanatban. Kénytelen voltam tehát visszafizetni a kölcsön teljes összegét: a részvények névértékének ötven százalékát. Később a részvények tulajdonosa megfizette feleségemnek követelése huszonöt százalékát; ennyit kaptak a hitelezők a bank összeomlásából.

Matematikusok számára való feladat: „Mennyi az. amit én elpocsékolhattam?"

Semmi, a magam szerény véleménye szerint! El nem adható papírok értéktelenek a tulajdonos számára, én azonban személyes kezességem révén tényleg huszonöt százaléknyi többlet-értékkel ruháztam fel a papírokat.

Így hát ebben a bűnben igazán éppoly ártatlan vagyok, mint a másikban!

Es a lelkimardosás, a kétségbeesés, az öngyilkos kísérletek, amelyekkel oly gyakran foglalkoztam! Es a gyanú, a régi bizalmatlanság, a kegyetlen kételkedés újra megelevenedik! őrjöngök, ha arra gondolok, hogy csaknem úgy haltam meg, mint gazember! Nyomasztó gondok között, munkával túlhalmozottan, nem értem rá soha törődni ezzel az ezernyi híreszteléssel, ezekkel a sötét célzásokkal, ezekkel az alattomos tűszúrásokkal. Mialatt napi munkámba temetkezve, gyanútlanul éldegéltem, kialakult egy hamis legenda, amely egyre határozottabb formában jelentkezett, noha csak az irigyek mendemondáin, kávéházi fecsegéseken épült. És én, tökfilkó, hittem az egész világnak, csak magamnak nem! Ah!

Igazán nem voltam soha bolond, soha beteg, soha degenerált? Egészen egyszerűen egy imádott szélhámosnőnek a bolondja voltam csak, akinek kis hímző-ollója levágta Sámsonnak a fürtéit, mikor ez lefektette fáradt fejét a párnára, fáradtan a végzett munkától és kimerültén a nehéz gondoktól az asszony és a gyermekek miatt? Bizakodva, gyanakvás nélkül, tízesztendős alvása közben a varázslónő karjai között, elveszítette volna a becsületét, a férfiasságát, az élni akarását, az értelmét, az öt érzékét és sajnos, még többet is!

Vagy talán - szégyenlem végiggondolni is ezt a gondolatot! - elkövettek titkon valami gonosztettet annak a ködnek a leple alatt, amelyben évek óta élek úgy, mint a kisértet? Egészen kis gonosztettet, öntudatlanul, amelyet határozatlan hatalomvágy, a nősténynek az a titkos hajlama okozott, hogy leteperje a hímet abban a páros viaskodásban, amelynek házasság a neve?

Annyi kétségtelen, hogy a bolond én voltam! Miután egy férjes asszony elcsábított és rákényszerített arra, hogy feleségül vegyem, hogy terhességét megszenteljem és színésznői pályafutását megmentsem; miután megnősültem a vagyonközösség kizárásával és azzal a kikötéssel, hogy mind a két fél viseli a háztartás költségeinek a felét: most, tíz esztendő elteltével, tönkre vagyok téve, ki vagyok fosztva, mert egyedül kellett hordoznom kapcsolatunknak a gazdasági terhét.

Ebben a pillanatban, amikor a feleségem eltaszít, mint naplopót. aki képtelen vagyok a közös élet szükségleteiről gondoskodni; amikor engem úgy tüntet fel, mint képzelt vagyonának az eltékozlóját; ebben a pillanatban negyvenezer koronával tartozik nekem, a saját felerészével, szóbeli szerződésünk alapján, amelyet házasságunk megáldása napján kötöttünk!

Ő az én adósom!

Azzal az elhatározással, hogy végül mindent megtudok, felemelkedtem; kiugrottam az ágyból, mint a béna, aki messze elhajítja a mankót, amelyet álmában használt. Gyorsan felöltözködtem és lesiettem a feleségemhez.

A félig nyitott ajtóból bűvös látvány tárult lenyűgözött szemeim elé.

Ott feküdt elnyújtózva feldúlt ágyán, beletemetve édes fejecskéjét a fehér párnákba, amelyeknek huzatát gyűrűzve borította aranyszőke haja; finom inge lecsúszott vállairól, míg szűzies keble ki-kicsillant a csipkebetét alól; a kecses, törékeny test hullámosán domborodott a fehér és piros csíkos puha takaró alatt; a lába mezítelen volt, az a kicsi, ívelt, tökéletes láb, amelynek rózsás ujjait áttetsző, hibátlan körmök díszítették - igazi remekmű, antik márvány nyomán emberi húsból alkotott tökéletesség: ilyennek láttam a feleségemet. Gondtalanul és mosolyogva, az anyaság ártatlan szendeségével nézte három kicsinyét, akik a hímes tollpámák között mászkáltak bukdácsolva, mint frissen kaszált virágrakásban.

Ez a gyönyörű látvány lefegyverzett. De lelkem mélyén ezt gondoltam magamban: „Légy résen, a nőstény párduc játszik a kölykeivel!"

Lenyűgözve az anyai felség láttára, tétovázva léptem be, félénken, mint a kisdiák.

- Áh, már felkeltél, órácskám, - üdvözölt meglepetten, de nem oly kellemes meglepetéssel, mint ahogy elgondoltam volt. Zavartan hebegtem valami magyarázatfélét, miközben majd megfojtottak a gyerekek, akik a hátamra rontottak, mikor lehajoltam, hogy megcsókoljam az anyjukat.

- Ugyan! Lehet ez gonosztevő? - kérdeztem magamtól, mikor újra távoztam, miután legyőztek a becsületes szépség fegyverei, ennek a szájnak a nyílt mosolygása, amelyet a hazugság sohasem szennyezett be. - Nem, ezerszer nem!

Lopva tovaosontam, meggyőződve mindennek az ellenkezőjéről.

De jaj! a vad nyugtalanság sarkon követett.

Miért hagyta őt hidegen váratlan gyógyulásom? Miért nem tudakozódott lázam lefolyása után? Miért nem kérdezősködött az elmúlt éjszaka részleteiről? Hogy értsem ezt a meghökkent arcot, ezt a csaknem bosszús ábrázatot, amikor gyógyultan és jószínben látott? ... És a fölényességnek és leereszkedésnek ezt a gúnyos mosolyát!... Talán abban reménykedett, hogy egy szép reggel holtan talál s ily módon szabadul attól az esztelen lénytől, aki szakadatlanul megkeserítette az életét? Abban reménykedett. hogy bezsebelheti majd párezerkoronás életbiztosításomat, amellyel új utat törhet magának új cél felé? Nem, ezerszer nem!...

És mégis maradtak bennem kételyek, kételyek mindenben, a feleség erényében, a gyermekek törvényes származásában; kételyek, vajon szellemi erőm sértetlen volt-e még; kételyek, amelyek szakadatlanul és könyörtelenül marcangoltak.

Mindenesetre legfőbb ideje végét vetni a dolognak, feltartóztatni üres gondolatoknak ezt az áradatát! Bizonyosságot kell szereznem, vagy meg kell halnom! Vagy valami gonosztettet követtek el titokban, vagy bolond vagyok! Az igazságnak napfényre kell jutnia!

Megcsalt férjnek lenni! Mit bánom, csak tudjam, hogy az vagyok! Én volnék az első, aki nevetnék rajta. Van-e olyan férfi a világon, aki bizonyossággal elmondhatja, hogy van nő, aki egyedül az övé?...

Ha sorra veszem ifjúkori barátaimat, akik ma házasemberek, egyet sem találok közöttük, aki egy kicsit meg nincs csalva! És a boldogok, ők nem kételkednek! Nem szabad kicsinyeseknek lennünk! Ketten vagyunk-e vagy egymagánk, nem fontos! De nem tudni, hányán vagyunk: nevetséges! Ez a fődolog: tudnunk kell!

És ha valamelyik férj száz esztendeig élne, akkor sem tudna semmit feleségének az igazi mivoltáról! És ismerheti az embereket, a mérhetetlen világegyetemet: arról a nőről, akinek az élete hozzá van kapcsolva az övéhez, akkor sem lesz soha tiszta fogalma. Ezért őrzi meg minden boldog férj azt a szegény Bovary urat kellemes emlékezetében.

De én, én az igazságot akarom! Én tudni akarok!... Hogy bosszút álljak? Micsoda dőreség! Kin? ... A kiváltságosakon? Hiszen ők csak férfijogukkal éltek! - A feleségemen? Hiszen megmondtam, hogy nem szabad kicsinyeskednünk! És angyalkáim anyjának ugyan hogy’ görbíthetném meg akár, csak egyetlen haja szálát is?

Amire azonban feltétlenül szükségem van, az, hogy tudjak mindent pontosan. És e végből alaposan, tapintatosan és tudományosan meg fogom vizsgálni az életemet. Fel akarom használni az új lélektan minden segédeszközét; értékesíteni akarom a szuggesztiót, a gondolatolvasást, a lelki gyötrést; anélkül, hogy megvetném az ismert ódivatú eszközöket, aminő például a betörés, a lopás, a levelek elfogása, az aláírás meghamisítása - ki fogok mindent próbálni. örült ember monomániája, haragjának kitörése ez? Erről nem az én feladatom véleményt mondani.

Döntsön végső fokon a felvilágosult olvasó, miután figyelmesen végigolvasta ezt a jóhiszeműen írott könyvet. Ráakad talán benne a szerelem élettanának elemeire, a lélek patológiájának kulcsaira, sőt esetleg ráakad benne valamely furcsa töredékre a bűn filozófiájából.

ELSŐ RÉSZ

I.

(1875, május)

1875. május 13.-ikán volt Stockholmban.

Most is látom még magamat a Királyi Könyvtárban, amely a várkastély egyik egész szárnyát elfoglalja, még pedig a nagyteremben, amelynek bükkfalburkolata úgy megbámult az időtől, mint a jól kiszívott tajtékpipa. A rokokó párkánylécekkel, füzérekkel, lánc-ívekkel és címerekkel ékesített rengeteg térség, amelyet az első emelet magasságában toszkán oszlopos karzat fut körül, ásítva tátong a lábaim alatt, mint valami örvény. Százezernyi kötetével óriási agyhoz hasonlít, amelynek rekeszeiben eltűnt nemzedékek gondolatai halmozódtak fel.

Ezt a termet, amelynek falai három méter magas állványokkal vannak tele, egy átjáró, amely a térséget egész hosszában szeli, két főrészre osztja. A tavaszi nap beküldi aranysugarait a tizenkét ablakon és megvilágítja a fehér és arany pergamenes renaissance kötéseket, a tizenhetedik század fekete, ezüstveretű szattyánbőrkötéseit, a tizennyolcadik század piros metszésű borjúbőrkötését, a zöld bőrkötést, amelyet a császárság kora kedvelt, és a mai olcsó kötéseket. Jó szomszédságban élnek itt a teológusok a mágia apostolaival, a filozófusok a természetbúvárokkal, a költők jól összeférnek a történetírókkal. Feneketlen mélységű geológiai telep, amelyben a görgetegesen egymásra rakódott rétegek az emberi ostobaság vagy az emberi lángész megújuló állomásait jelzik.

Most is látom még magamat. Felkapaszkodtam a körülfutó karzatra és egy régi könyvgyűjteményt rendeztem, amelyet egy híres könyvkedvelő éppen akkoriban ajándékozott a könyvtárnak. Volt annyi esze, hogy biztosította a maga számára a halhatatlanságot, amennyiben beleragasztotta minden kötetbe a család exlibris-ét ezzel a jeligével: „Speravit in festis".

Minthogy babonás voltam, mint az ateisták, ez a jelige, amely egy hét óta minduntalan a szemembe ötlött, valahányszor egy-egy kötetet kinyitottam, hatással volt rám. Még a szerencsétlenség idején sem szűnt meg reménykedni ez a derék férfiú, és ez szerencse volt rá nézve... Én azonban elvesztettem minden reményemet. A drámámat, amely öt felvonásra és hat képre oszlott, köztük három változással nyílt színen, nem tudtam előadatni. Ami könyvtárossá való előléptetésemet illette, hogy állást kapjak, előbb hét rangelődömet kellett volna eltemetnem, akik mind makkegészségesek voltak, s akik közül négy tőkés volt. Ha az embernek húsz svéd korona a havi fizetése és padlásszobájának a fiókjában hever egy ötfelvonásos drámája, akkor - huszonhatesztendős korában - nagyon is hajlandó arra, hogy csatlakozzék a modem pesszimizmushoz, a szkepticizmusnak ehhez a felújításához, amely annyira kényelmes mindazoknak, akiket a siker elkerül. Kárpótlást találnak benne a ki-kimaradozó ebédekért és csodálatraméltó okoskodásokkal pótolják még a tél vége előtt zálogba csapott felöltőjüket.

Tagja lévén egy tudós bohém-társaságnak, amely egy régebbi művész-bohémiára következett, munkatársa komoly lapoknak és tekintélyes folyóiratoknak, amelyek rosszul fizettek, részvényese egy üzleti vállalkozásnak, amely Hartmann „Philosophie des Unbewussten"-jának a lefordítására alakult, híve egy titkos felekezetnek, amelynek hitvallása a szabad és készpénzfizető szerelem volt, viselője a királyi titkári értéktelen címnek, szerzője a Királyi Színházban előadott két egyfelvonásosnak: csak nagy fáradsággal tudtam előteremteni a mindennapit, hogy tovább tengessem ezt a nyomorult életet. Elfogult voltam az élettel szemben, anélkül' azonban, hogy lemondtam volna róla; ellenkezőleg, mert megtettem mindent, ami csak telt tőlem, hogy mennél hosszabbra nyújtsam, és fajomat és magamat tovább folytassam. Tagadhatatlan, hogy a pesszimizmus, amelyet a tömeg szó szerint vesz és egy kalap alá von a hipochondriával, valójában olyan életfelfogás, amely meglehetősen derűs, sőt vigasztaló is. Minthogy minden, ami van, relatív semmi csupán, mirevaló olyan sok teketóriát csinálni miatta, főként, minthogy maga az igazság is alkalmi csak? Nem éppen mostanában födözték-e föl, hogy a tegnap igazsága a holnap ostobaságává változik át? Mire való hát erőinket és fiatalságunkat új ostobaságok fölfedezésére pazarolni? Az egyetlen valóban bebizonyított pont az, hogy a halál várakozik ránk. Éljünk tehát! - Kiért? Miért? ... Ah! ...

Miután a múlt század végén kihajigált összes ócska limlomot visszarakták megint a helyére, mikor Bernadotte, ez a kiábrándult jakobinus, elfoglalta a svéd trónt, az 1860-as nemzedék, amelyhez magam is tartozom, látta, hogy reményei, amelyeket az oly nagy hűhóval napirendre került parlamenti reformhoz fűzött, összeomlanak. A két kamara, amely a négy rendet felváltotta, jórészt parasztokból állott. Ezek az országgyűlésből községtanácsot csináltak, ahol ki-ki teljes barátságban a saját apró dolgaival bíbelődött, anélkül, hogy bármikor is eszébe jutott volna bárkinek életbevágó kérdésekkel és a haladással foglalkozni. A politikát ennélfogva községi és magánérdekek kiegyezésének láttuk. Az abban való hitnek, amit akkor ideálnak neveztek, utolsó maradványai a keserűség erjesztőanyagában oldódtak fel. Ehhez járult a vallási reakció, amely XV. Károly halála után jelentkezett, mikor nassaui Zsófia királynő foglalta el a trónt. Nem egyéni, hanem más okok voltak tehát azok, amelyek jogosulttá tették a felvilágosodott pesszimizmust…

Az átrakott könyvek pora meg akar fojtani; kinyitok egy ablakot, amely az Oroszlán-udvarra nyílik, hogy a tüdőmet friss levegőhöz, a szememet pedig egy darabka tájképhez juttassam.

Fűszeres parti szellő suhan felém, tele az orgonavirágok illatával és a nyárfák felrepedező nedvével. A rácsozatot lonc és vadszőlő zöldje borítja: az akácok és a platánok, amelyek jól ismerik az északi május veszedelmes szeszélyeit, óvatosan tartózkodók még. Ez a tavasz; bárha a zsenge lomb alatt látszik is még a bokrok és fák csontváza. És a mellvéden túl, amelyen XII. Károly kék jegyével jelzett delfti fajansz vázák állnak, a kőpart mentén horgonyzó gőzösök árbocai meredeznek, fellobogózva a májusi ünnep tiszteletére. Mögöttük az öböl palackzöld vonala, amelynek két partján lépcsőzetesen emelkednek fölfelé a fák törzsei, az egyik oldalon lombosak, a másikon tűlevelűek. A révben horgonyzó összes hajók nemzeti színeikben pompáznak, amelyek többé-kevésbé szimbolizálják a különböző népeket. Anglia a véres marhahús vörös színével; Spanyolország sárga és piros csíkokkal, mint mór erkélyeinek a zsalugáterei; az Egyesült Államok a maga csíkos zsávolyával; Franciaország derűs trikolórja Németország komor lobogója mellett, amelynek treff-ásza a rúd közelében örökös gyászjelentés; Dánia női fűzője; Oroszország áltrikolórja. Mind itt vannak, egymás mellett, kiterjesztett szárnyakkal az északi égbolt tengerkék posztója alatt. És ezt a képet a kocsik, sípok, harangok, emelődaruk lármája eleveníti meg; gépolaj, bőr, besózott hering, gyarmatáruk szaga keveredik az orgona illatával. A levegőt keleti szél üdíti fel, amely a nyílt tengerről jön, ahol a Keleti-tenger úszó jégrögeivel volt találkozása.

A könyveimet, mihelyt hátat fordítottam nekik, elfelejtettem, kidugtam a fejemet az ablakon és fürödtem mind az öt érzékemmel, mikor el masírozott előttem az őrség a „Faust"-induló hangjai mellett. Zene, lobogók, a kék ég, a virágok, mindez annyira mámorba ringatott, hogy észre sem vettem az irodaszolgámat, aki a postát hozta. Megérintette a vállamat, átnyújtott egy levelet és újra eltűnt.

Hm! ... Nő írta a levelet.

Gyorsan felbontottam a borítékot, máris női kegyet szimatolva... mert erről volt szó minden bizonnyal. Valóban:

„Legyen ott ma, pont ötkor, a Kormány-út 65. száma előtt. Engem ott fog találni. Ismertetőjel: egy hangjegytekercs."

Nemrégiben az orromnál fogva vezetett egy ravasz nűcske és akkor megesküdtem magamban, hogy semmiféle kínálkozó alkalmat nem fogok többé elszalasztani; így hát nem sokat okoskodtam. De valami nem volt ínyemre: ez a parancsoló, határozott hang, amely sértette férfiúi méltóságom érzetét. Hogy merészelt ez az ismeretlen ennyire váratlanul rajtam ütni? Ugyan mit képzelnek magukról ezek a hölgyek, akik oly rossz véleménnyel vannak a mi erényünkről? Nem arra kér, hogy legyek szíves, hanem egyszerűen rám parancsol!

Sajnos, hivatalos voltam már egy délutáni kirándulásra. De meg kedvem sem igen volt hozzá, hogy világos nappal és az egyik fő útvonalon udvaroljak egy hölgynek.

Két órakor bementem egyik vegyészünk laboratóriumába. ahol a cimboráim gyülekeztek. Az előszobában nagy volt már a tolongás; a filozófia és az orvostudomány doktorai és doktorjelöltjei voltak egytől egyig, akik mind az ünnepi program iránt érdeklődtek. Én közben meggondoltam a dolgot. Bocsánatot kértem, hogy a kirándulásban nem vehetek részt. Felszólítottak, hogy adjam elő az okokat, mért akarom az est orgiáit elmulasztani. Elővettem a levelemet és átnyújtottam egy zoológusnak, hogy olvassa el. aki a szerelmi szakma terén nagy tudós hírében állt. Elolvasta a pár soros levelet s csak a fejét csóválta, miközben szaggatott mondatokban így foglalta össze az esetről a véleményét:

- Nem biztat semmi jóval!... Férjhez megy, de el nem adja magát!... Család, öregem!... Egyenes út ... De hát. ahogy akarod! Eredj csak, később megtalálsz majd bennünket a Parkban, ha a szíved felénk űz. és a hölgy nem felel meg a horoszkópnak.

A kitűzött órában elfoglaltam hát őrhelyemet a megjelölt ház gyalogjáróján és vártam a szép ismeretlen megjelenését.

Ez a hangjegytekercs - ez házassági felhívás volt, szakasztott olyan, mint holmi hirdetés a lapok negyedik oldalán; aggodalmaim támadtak, amikor szemben álltam már a hölggyel.

Az első benyomásom - amelyre sokat adok - egészen határozatlan volt. Kora bizonytalan, huszonkilenc és negyvenkettő között; az a mód, ahogy öltözködik, igen kalandos. Művésznő vagy kékharisnya? Családhoz tartozó lány vagy szabad nő? Emancipált vagy kokott?...

Ügy mutatkozott be. mint egy régi barátomnak, egy operaénekesnek, a jegyese; a vőlegénye az én védelmem alá akarja helyezni. Ez az utóbbi, mint később rájöttem, hazugság volt.

Kis madárka volt, szakadatlanul csicsergett. Egy félóra múlva mindent tudtam már róla; amit érzett, amit gondolt. Ez csak mérsékelten érdekelt, és megkérdeztem tőle, mivel lehetek szolgálatára. A válaszára felkiáltottam:

- Védelmezője legyek egy fiatal lánynak? De hát nem tudja, hogy én maga az ördög vagyok?

- Ah, ön annak hiszi magát, - vágta vissza, - de én alaposan ismerem önt. Maga boldogtalan, ez az egész, és ki kell önt tépni komor gondolatainak a karmaiból.

- Alaposan ismer!... Ejnye, ejnye!... Azt hiszi? Valójában csak azt az immár elavult nézetet ismeri, amely vőlegényének a rólam való véleménye lehet.

De nem volt mit tennem, „az én szép barátnőm" be volt avatva mindenbe, tudott, még a távolból is, olvasni a férfiszívben. Abból a szívós fajtából való volt, amely uralkodni szeretne a szellemeken, miközben behízelgi magát a lelkek legtitkosabb redőibe. Óriási levelezést folytatott, minden ismert embert megostromolt a leveleivel, tanácsokat osztogatott, fiatalemberekre intelmeket pazarolt, intézője akart lenni minden áron a férfiak sorsának. Belebolondulva a hatalomba, vezetője lévén egy vállalatnak, amely lelkek mentésével foglalkozott (ajánlható cég!), védelmezője lévén az egész világnak, fölfedezte, hogy az a hivatása, hogy engem megmentsen…

Egyszóval: intrikus a legjavából, kevés szellemmel és rendkívül sok női arcátlansággal.

Elkezdtem ugratni, amennyiben tréfát űztem mindenből, a világból, az emberekből, az Istenből. Kijelentette, hogy a nyilatkozataim „bomlasztóak".

- Mi jut eszébe, kisasszony! Bomlasztóak, az én gondolataim? Ellenkezőleg, egészen frissek, a legújabb keletűek! És a saját gondolatait, egy elmúlt korszaknak ezeket a maradványait, ifjúságomnak a közhelyeit, a salaknak is ezt a legalját, újnak tartja! Őszintén szólva: mindaz, amit friss főzelék gyanánt akar feltálalni nekem, csupa konzerv rosszul forrasztott dobozokban. „El velük, hiszen szaguk van!" Érti, hogy mit akarok mondani.

Dühösen, magánkívül, faképnél hagyott, anélkül, hogy elbúcsúzott volna.

Miután leráztam a nyakamról, siettem fölkeresni barátaimat a Parkban, ahol el akartuk tölteni az éjszakát.

Másnap reggel, egy kissé még izgatottan, levelet kaptam, tele női nyegleséggel, amelyben egyrészt szemrehányással, másrészt részvéttel és elnézéssel árasztott el: a szellemi gyógyulásomat kívánta és befejezésül új találkára hitt. Bejelentette, hogy meg kell látogatnunk vőlegényének az öreg édesanyját.

Mint jól nevelt emberhez illik, belenyugodtam abba, hogy végigszenvedjem ezt a második szózáport is. Hogy mennél olcsóbban szabaduljak, az Istenre, a világra és a többire vonatkozólag a teljes közönyösség álarcát öltöttem fel.

Oh, csodák csodája! A kisasszony, prémmel szegett, szorosan testhez simuló posztóruhában.

Rembrandt-kalappal, jóakaróan fogadott; tele az idősebb testvér gyöngéd figyelmességével, kerülve minden kínos kérdést, oly bájos volt, hogy szellemünk, hála kölcsönös tetszeni vágyásunknak, szeretetreméltó társalgásban egyesült, amelyből rokonszenv fejlődött ki.

A látogatás után, ezen a szép tavaszi estén, kettesben sétálni mentünk a szabadba.

A megtorlás parancsoló szükségét éreztem-e. vagy az bosszantott, hogy a meghitt barát szerepét játszottam, nem tudom, de az az ördögi ötletem támadt, hogy bizalmasan közlöm vele, hogy félig-meddig vőlegény vagyok; és ez félig sem volt hazugság, mert akkoriban csakugyan udvaroltam egy lánynak.

Erre nagymamásan viselkedve, sajnálni kezdte azt a fiatal lányt, kikérdezett, hogy milyen a jelleme, hogy néz ki, miféle rendű, mik a viszonyai. Olyan arcképet festettem eléje, amely alkalmas volt arra, hogy felébressze benne a féltékenységet. Társalgásunk heve lankadt egy kicsit. - Az érdeklődés, amelyet irántam tanúsított, csökkent, mihelyt védő angyalom konkurenst szimatolt, aki szintén megmentheti a telkemet. Elváltunk, anélkül, hogy szabadultunk volna a hűvösségtől, amely észrevétlenül belénk lopózott.

Mikor másnap megint találkoztunk, a társalgás kizárólag a szerelem és az én menyasszonyom körül forgott.

Miután egy hétig együtt jártunk színházba és hangversenyre, és együtt sétálgattunk, elérte a célját. Mindennapos kisérgetése életszokásaim részévé vált, amelyről most már képtelen voltam lemondani. A társalgás egy nem mindennapi nővel - művészet. Csaknem érzéki báj van benne: a lelkek érintkeznek, a szellemek ölelkeznek.

Egy reggel egészen magánkívül volt, mikor találkoztunk. Egész passzusokat tudott kívülről egy levélből, amelyet tegnap kapott. A vőlegénye dühöngött féltékenységében! Vádolta magát, hogy oktalanul viselkedett; a vőlegénye azt ajánlotta neki, hogy velem szemben legyen a legnagyobb mértékben tartózkodó. Az énekesem, úgy látszik, megsejtette, hogy a dolog rosszul végződhetik.

- Nem értem ezt az utálatos féltékenységet, - mondta mélyen elszomorodva.

- Mert nem érti a szerelmet sem, kisasszony, - válaszoltam.

- Óh, ez a szerelem!

- Ez a szerelem, kisasszony, a bírásnak legmagasabbra fokozott érzése. A féltékenység nem egyéb, mint az a félelem, hogy az ember elveszíti azt, ami birtoka.

- Birtoka, fuj!

- Közös birtokról van szó, látja, mert a szerelmesek kölcsönösen bírják egymást.

De ő sehogy sem akarta a szerelmet így érteni. Az ő számára olyasvalami volt a szerelem, ami érdektelen, felséges, tiszta, megmagyarázhatatlan.

A vőlegényét különben nem is szerette; a vőlegénye ellenben fülig szerelmes volt beléje. Mikor bebizonyítottam ezt neki, megharagudott és nyíltan megvallotta, hogy sohasem szerette a vőlegényét.

- És mégis a felesége akar lenni?

- Mert különben elveszne.

- Mindig ez a lélekmentés!

Még hevesebb lett, azt állította, hogy nem a vőlegénye és nem is volt az soha.

Mind a ketten hazugságon értük egymást! Micsoda kilátás!

Egyebet nem tehettem, mint hogy feltártam előtte a szívemet és megcáfoltam az eljegyzésemet. Módunkban van tehát élni a szabadságunkkal!

Minthogy az ő részéről most már nem lehetett szó többé féltékenységről, a játékot! élűiről kellett kezdeni, még pedig ezúttal a döntő játszmát! Megvallottam neki írásban a szerelmemet. Vallomásomat lepecsételt levélben elküldte a kérőjének, aki nem is késett sértésekkel elhalmozni engem posta útján.

Felszólítottam a szépemet, hogy nyilatkozzék, hogy válasszon kettőnk között, ő azonban óvakodott megtenni ezt, mert jobbnak látta engem választani, őt választani, velünk együtt két, három, négy mást is választani, hogy ott lásson térdelni mindannyiunkat a lábai előtt, azért a nagy kegyért könyörögve, hogy öt imádhassuk.

Kacér volt, igazi férfifaló, sokférjű szűz!

Én azonban szerelmes voltam belé, jobbnak hiányában, mert az alkalmi szerelemtől undorodtam és magányos padlás-szobám untatott.

Mikor ottidőzése a vége felé járt, meghívtam, hogy látogasson meg a könyvtárban. Az volt a szándékom. hogy elkápráztatom, hogy nagyszerű környezetben mutatkozom be előtte, amely az elbizakodott madárka kis agyvelejét agyonnyomja majd.