Jeffrey Archer

NÉZZ FÉLRE!

Jeffrey Archer

Nézz félre!

A mű eredeti címe

Turn A Blind Eye

Copyright © 2021 by Jeffrey Archer

Hungarian translation © Tóth Bálint Péter

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TÓTH BÁLINT PÉTER

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 641 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Sofiának

Köszönetnyilvánítás

Az alábbi embereknek tartozom hálával felbecsülhetetlen segítségükért és szakértelmükért:

Simon Bainbridge, Jonathan Caplan QC{1}, Gillian Green, Alison Prince, Catherine Richards és Johnny van Haeften.

Külön köszönet illeti meg Michelle Roycroft nyugalmazott nyomozó őrmestert és John Sutherland nyugalmazott főfelügyelőt.

Az 1801-ben vívott koppenhágai ütközetben a parancsnoki hajó kapitánya jelezte Lord Nelsonnak, hogy hagyjon fel a dán flotta elleni támadással, és vonuljon vissza.

Nelson a korábban megvakult fél szeméhez emelte a távcsövét, és így szólt: „Nem látok semmit.” Miután ily módon szándékosan félrenézett, és figyelmen kívül hagyta a parancsot, folytatta a küzdelmet, és végül megnyerte a csatát.

Így született meg a kifejezés: szemet hunyni valami felett.

1. fejezet

1987. május 19.

Végül Warwick őrmester pislogott először.

– Mondjon egy okot, amiért nem kellene felmondanom! – közölte dacosan.

– Négyet is tudok – felelte Hawksby parancsnok, ami kissé meglepte a másikat.

William maga is képes lett volna felsorolni egy-két indokot, esetleg hármat is, négyet azonban nem, ez pedig azt jelentette, hogy a Sólyom bizony sarokba szorította. Mégis bízott benne, hogy sikerül érvényt szerezni az akaratának. Elővette a belső zsebéből a felmondólevelét, és meglehetősen kihívó mozdulattal maga elé fektette az asztalra. Csak azután akarta átnyújtani, hogy a parancsnok elárulta valamennyi érvét. Arról azonban nem tudott, hogy az apja aznap reggel felhívta Hawksbyt, hogy figyelmeztesse a fia szándékairól, ami lehetővé tette, hogy a parancsnok felkészülten fogadja.

Miután végighallgatta Sir Juliant, a Sólyom pontosan tudta, miért fontolgatja Warwick nyomozó a felmondást. Ezek után mindenképp elébe akart menni William bejelentésének.

– Miles Faulkner, Assem Rashidi és Lamont főfelügyelő – sorolta, az ászt azonban még tartogatta.

A másik nem mondott semmit.

– Mint tudja, Miles Faulknert még mindig nem sikerült elfogni. Az állandó készültség ellenére, úgy tűnik, egyszerűen felszívódott. Szükségem van magára, hogy előkerítsük, bárhová is ásta be magát, és visszakerüljön oda, ahová való, vagyis a rács mögé.

– Adaja őrmester is képes erre – felelte William, röptében hárítva a szervát.

– Jelentősen megnőnek azonban az esélyeink, ha maguk ketten együtt dolgoznak, mint tették a Trójai faló-akció során.

– Ha már úgyis Assem Rashidit említette másodikként – mondta William, hátha sikerül átvennie a labdamenet irányítását –, megnyugodhat, Lamont főfelügyelő ugyanis bőven elegendő mennyiségű bizonyítékot gyűjtött ahhoz, hogy a nyavalyás évekig hűvösre kerüljön, abban az esetben pedig nincs rám szüksége, hogy fogjam a kezét.

– Ez valóban így is lenne, csakhogy Lamont ma reggel benyújtotta a felmondását – kontrázott Hawksby.

William ezen igencsak meglepődött, de még arra sem maradt ideje, hogy felfogja ennek a jelentőségét, a parancsnok ugyanis nyomban folytatta:

– Mivel kénytelen volt lemondani a teljes összegű nyugdíjáról, elképzelhető, hogy nem szívesen fog tanúskodni Rashidi büntetőperében.

– Bőven kárpótolja az a készpénz, amely a Rashidi konyháján talált sporttáskában lapult – jegyezte meg William leplezetlen gúnnyal a hangjában.

– Aligha. Magának köszönhetően az összeg az utolsó pennyig megkerült. Egyvalami azonban biztos: egyáltalán nincs szükség két felmondásra egy nap.

– Tizenöt-semmi oda – dünnyögte maga elé William.

– Ezek után maga az egyértelmű választás, hogy Lamont helyébe lépjen a vád koronatanújaként a bírósági tárgyaláson.

Harminc-semmi.

William kíváncsi volt, vajon mit tartogat még számára a Sólyom. Úgy döntött, inkább nem mond semmit, és várta a parancsnok újabb adogatását.

– Ma reggel megbeszélést folytattam a főparancsnokkal – szólalt meg Hawksby rövid szünet után –, és megkért, hogy állítsak fel egy egységet, amely a rendőri visszaélések felderítéséért lenne felelős.

– De hiszen már létezik ilyen a fővárosi rendőrségnél – válaszolta William.

– Az új alakulat sokkal aktívabb lenne, maga pedig beépített emberként dolgozna. Szabad kezet kaptam a főparancsnoktól, hogy összeállítsam a csapatot, amelynek egyedüli feladata az lenne, hogy – a főparancsnok szavaival élve – kiválogassa a rohadt almát. Maga felelne a napi szintű feladatokért, és közvetlenül nekem jelentene.

– A főparancsnok azt sem tudja, ki vagyok – felelte William, az alapvonalról hárítva az adogatást.

– Elárultam neki, hogy maga áll a Trójai faló-akció sikere mögött.

Negyven-semmi.

– Elismerem, nem a legkellemesebb munka – folytatta a Sólyom. – Az ideje java részében jelentéktelen kihágásokkal kellene foglalkoznia. – A parancsnok röviden elhallgatott, mielőtt újból adogatott volna. – A Lamonttal történt eset óta azonban a főparancsnok immár nem akarja figyelmen kívül hagyni a problémát, ezért is javasoltam magát.

William erre nem tudott mit válaszolni, így aztán ezt a labdamenetet is elveszítette.

– Amennyiben hajlandó elfogadni a megbízást – közölte a Sólyom –, ez lesz az első ügye. – Azzal a másik elé tolt egy bizalmas feliratú mappát.

William egy pillanatra elbizonytalanodott, ugyanis csapdát sejtett, mégsem bírta megállni, hogy ne lapozzon bele. J. R. Summers őrmester – állt az első oldalon.

Ezúttal William adogatott.

– Együtt jártam Jerryvel a rendőrképzőre – mesélte. – Az egyik legértelmesebb srác volt az évfolyamunkon. Nem lep meg, hogy máris őrmester lett belőle. Már akkor látszott, hogy gyors előmenetelre számíthat.

– Nem véletlenül. Első lépésben ki kell találnunk egy hihető magyarázatot, miért veszi fel vele újból a kapcsolatot, hogy aztán a bizalmába férkőzhessen, és kiderítse, helytállók-e a vádak, amelyeket egy rangidős tiszt fogalmazott meg ellene.

Lábhiba.

– Ha megtudja, hogy a korrupcióellenes csapat tagja vagyok, aligha fog tárt karokkal fogadni, mint egy rég látott barátot.

– A főkapitányságon dolgozó valamennyi rendőr úgy tudja, hogy maga továbbra is a drogelhárítási részlegen dolgozik, és Rashidi tárgyalására készül.

Jöhetett a második adogatás.

– Egyáltalán nem valami csábító ajánlat barátok és munkatársak után kémkedni – jegyezte meg William. – Tulajdonképpen egy beépített spicli lennék.

– Ezt magam sem fogalmazhattam volna meg szebben – ismerte el a Sólyom. – Azonban talán számít, hogy Adaja és Roycroft őrmester már mindketten elfogadták a megbízást, és lehetővé tenném, hogy maga válasszon két további tagot a csapatba.

Semmi-tizenöt.

– Hadd emlékeztessem arra, uram, hogy Roycroft őrmester volt az, aki szemet hunyt, amikor Lamont felnyalábolta azt a bizonyos táskát a rajtaütést követően.

– Ez nem igaz. Roycroft őrmester részletes jelentést tett az esetről, amelyet csak én olvastam. Ezért is léptettem újra elő – válaszolta Hawksby.

Semmi-harminc.

– Igazán láthatta volna más is azt a bizonyos jelentést – közölte William.

– Csakhogy egyedül így sikerült meggyőznöm Lamontot, hogy ne csak a pénzt adja vissza, hanem a felmondását is nyújtsa be.

Semmi-negyven.

– Szeretnék beszélni az ajánlatról Bethszel és a szüleimmel, mielőtt meghoznám a végső döntést – mondta William, mintegy ivószünetet kérve.

– Sajnos erre most nincs lehetőség – válaszolta a Sólyom. – Amennyiben hajlandó elfogadni ezt a felettébb bizalmas megbízást, a csapat tagjain kívül senki sem tudhat róla. Még a családjának is azt kell hinnie, hogy továbbra is a drogelhárításon dolgozik, és a Rashidi-perre készül. Ez legalább igaz is, amíg ugyanis véget nem ér a tárgyalás, párhuzamosan kell majd végeznie mindkét feladatot.

– Mi jöhet még? – méltatlankodott William.

– Ha már így rákérdezett – felelte a parancsnok –, a Pentonville börtön látogatásért felelős tisztjétől tudom, hogy Assem Rashidi ma délelőtt találkozik egy régi ismerősünkkel, Booth Watsonnal. Ezek után kénytelen vagyok figyelmeztetni, Warwick felügyelő, hogy ami egészen eddig sima ügynek tűnt, a kimenetele szempontjából bizony kérdésessé vált.

Néhány másodpercbe telt, mire William felfogta, hogy a parancsnok gyakorlatilag ászt ütött. Fogta a felmondólevelét, és visszacsúsztatta a belső zsebébe.

– Találkozunk néhány nap múlva, Eddie – köszönt el Miles Faulkner, majd kiszállt a jelöletlen furgonból, hogy megtegye a szökésének az utolsó, némiképp rögtönzött szakaszát.

Óvatos léptekkel indult meg a partra vezető ösvényen. Mintegy száz méter megtétele után megpillantott egy vörösen izzó cigarettavéget, amely világítótoronyként vezette a szökevényt a biztonságos vizek felé.

Egy tetőtől talpig feketébe öltözött férfi lépett oda hozzá. Kezet ráztak, de egyikük sem szólt a másikhoz.

Az illető a sekélyesben ringatózó motorcsónakhoz vezette az egyedüli utasát. Miután beszálltak, a matróz beindította a motort, és a közelben várakozó jacht felé kormányozta a hajót.

Miles csak azután könnyebbült meg, hogy a kapitány felhúzta a horgonyt, és útnak indult; igazán örülni pedig csak akkor tudott, amikor maguk mögött hagyták a felségvizeket. Tisztában volt ugyanis vele, hogy ha elkapnák, nemcsak megkétszereznék a büntetését, hanem bizony sosem nyílna rá újabb esély, hogy megszökjön.

2. fejezet

Booth Watson jogtanácsos helyet foglalt a lehetséges ügyfelével szemben, majd a bőrtáskájából elővett egy vastag mappát, és az üvegasztalra tette.

– Érdeklődéssel tanulmányoztam a peranyagát, Mr. Rashidi – kezdte –, és szeretném magával is átnézni az egyes vádpontokat, valamint a lehetséges ellenérveinket.

Rashidi bólintott, miközben a szemét le sem vette a vele szemben ülő ügyvédről. Még mindig nem döntötte el, megbízza-e Faulkner cimboráját. Elvégre az életfogytiglani börtönbüntetése forgott kockán. Egy spániel és egy rottweiler keverékére volt szüksége, aki képes egyszerre elbűvölni az esküdtszék tagjait és apró ízekre tépni a vád valamennyi tanúját. Vajon Booth Watson ilyen ember?

– A vád azt igyekszik majd bebizonyítani, hogy kiterjedt kábítószer-birodalmat működtetett. Az álláspontjuk szerint maga jókora mennyiségű heroint, kokaint és egyéb illegális szereket csempészett az országba, amiből több millió fontnyi haszonra tett szert, miközben egy ügynökökből, dílerekből és futárokból álló bűnszövetkezetet irányított. Én majd azzal fogok érvelni, hogy maga ártatlanul tévedt a fővárosi rendőrség által végrehajtott rajtaütés helyszínére, és váratlanul szembesült azzal, mire is használják a toronyházban lévő lakást.

– Nem lehet lefizetni az esküdteket? – szegezte neki a kérdést Rashidi.

– Ebben az országban kizárt – felelte határozottan Watson.

– Na és a bírót? Őt nem lehet megvesztegetni vagy megzsarolni?

– Nem. Ugyanakkor nemrég a tudomásomra jutott valami Whittaker bíróval kapcsolatban, ami meglehetősen kínos rá nézve, következésképp még a javunkra válhat. Előbb azonban ellenőriznem kell az értesülésem hitelességét.

– Mégis miről van szó? – kérdezte Rashidi.

– Ezt csak abban az esetben vagyok hajlandó elárulni, ha úgy döntöttem, elvállalom a védelmét.

Egészen addig fel sem merült Rashidiben, hogy Booth Watsont nem lehet csak úgy kilóra megvenni. Mindig is úgy tekintett az ügyvédekre, mint a kurvákra: csak a tarifájuk képezte alku tárgyát.

– Addig is fordítsuk inkább arra a rendelkezésünkre álló kevéske időt, hogy részletesen megbeszéljük a maga ellen megfogalmazott vádpontokat és a lehetséges cáfolatokat!

Két órával később Rashidi meghozta a döntést. Az ügyvéd valamennyi részletre kiterjedő figyelme, valamint az, hogy képes addig facsarni a törvényt, hogy az a javára váljon anélkül, hogy áthágná azt, egyértelművé tette számára, miért tartja akkora becsben Miles Faulkner. A kérdés csak az volt, vajon a férfi hajlandó-e elvállalni a védelmét, amikor az látszólag teljesen megalapozatlan.

– Mint azt bizonyára tudja, a Legfőbb Ügyészség előzetesen szeptember tizenötödikére tűzte ki a tárgyalás kezdetét az Old Bailey-n – közölte Booth Watson.

– Akkor sűrűn kell majd egyeztetnünk.

– A tarifám száz font óránként.

– Tízezret fizetek előre.

– Több napig, sőt akár hetekig eltarthat a tárgyalás. Jelentős kiadásokra számíthat.

– Akkor legyen inkább húszezer – felelte Rashidi.

Az ügyvéd néma fejbólintással nyugtázta az összeget.

– Van még valami, amivel érdemes tisztában lennie – folytatta. – A vádat Sir Julian Warwick jogtanácsos fogja képviselni, a segédje pedig a lánya, Grace lesz.

– A fia pedig bizonyára még mindig arra számít, hogy tanúskodni fog.

– Ha nem így volna – felelte Booth Watson határozottan –, már azelőtt elveszítené a tárgyalást, hogy az egyáltalán elkezdődne.

– Akkor kénytelenek leszünk megkegyelmezni neki, legalábbis addig, amíg szét nem szedi a bíróságon.

– Elképzelhető, hogy nem is fogom kérdőre vonni a találóan csak kóristaként emlegetett nyomozót. Sokkal inkább azt szeretném, ha az esküdtek a közel sem olyan szent életű Lamont volt főfelügyelőre emlékeznének, semmint William Warwick őrmesterre. – Az ügyvéd épp a mondata végére ért, amikor kinyílt az ajtó, és belépett az ügyeletes tiszt.

– Még öt percet engedélyezek. Már így is túllépte a megengedett időkeretet.

Booth Watson bólintott.

– Van esetleg még kérdése, Mr. Rashidi? – kérdezte, miután becsukódott az ajtó.

– Nem hallott mostanában Miles felől?

– Mr. Faulkner immár nem az ügyfelem. – Booth Watson röviden elhallgatott, majd hozzátette: – Miért kérdezi?

– Lenne egy üzleti ajánlatom, amely talán tetszene neki.

– Kíváncsian hallgatom a részleteket – válaszolta az ügyvéd, ezzel elárulva, hogy még mindig kapcsolatban áll Faulknerrel.

– A cégem, a Marcel & Neffe árfolyama zuhanni kezdett a letartóztatásom utáni sajtóvisszhang következtében. Szükségem lenne valakire, aki megvenné a részvények ötvenegy százalékát a jelenlegi árfolyamon, mivel nekem nincs rá módom, amíg börtönben vagyok. A vételi ár kétszeresét fizetném neki, amint kiszabadulok.

– Csakhogy erre valószínűleg sokat kell majd várni.

– Hajlandó vagyok megduplázni a tarifáját, ha felmentenek.

Booth Watson ismét bólintott, igazolva, hogy mégiscsak egy kurva, még ha sokba is kerül.

William nem bírta megállni, hogy ne menjen el Brixtonba – méghozzá busszal. Ezúttal azonban nem negyven, a főváros legnagyobb droghálózatát felszámolni igyekvő, állig felfegyverzett rendőr, hanem a napi bevásárlást intéző seregnyi háziasszony társaságában tette meg az utat.

Útközben az ablakból nézte a különféle nevezetességeket, amelyek a nem egész egy nappal korábban lezajlott Trójai faló-akció óta mind ismerősnek tűntek. A mostani busz azonban valamennyi megállót érintette, hogy az utasok le-fel szállhassanak, a felső szintjét pedig nem alakították át parancsnoki állássá, ahonnan a Sólyom a fővárosi rendőrség történetének legnagyobb rajtaütését irányíthatta.

Amikor feltűnt a két toronyház, William lebaktatott a lépcsőn, majd a következő megállónál lepattant a járműről. Jackie Roycroft már várta. Ezúttal egyetlen őrszem sem tartózkodott a közelben, hogy megakadályozza az épületbe való behatolást.

A B torony felé közeledve elhaladtak egy öregasszony mellett, aki egy nehéz zacskókkal megpakolt bevásárlókocsit húzott maga után. William elsőre megsajnálta a nénit, valami azonban mégis arra késztette, hogy alaposabban is szemügyre vegye, mielőtt folytatták volna az útjukat. Mivel ezúttal nem akadt egyetlen verőlegény sem, hogy feltartóztassa őket, zavartalanul beszálltak a liftbe, Jackie pedig megnyomta a huszonharmadik emelet gombját.

– Annak ellenére, hogy a helyszínelők alaposan átvizsgáltak mindent, semmit sem találtak. A Sólyom mégis úgy döntött, jobb, ha mi is körülnézünk, hátha észreveszünk valamit. Pirkadatig dolgoztak a srácok – magyarázta Jackie.

– „Fogalmam sincs, az mikor van, de meglehetősen mostohán hangzik” – felelte William.

– Kíváncsian várom a megfejtést – jegyezte meg Jackie.

– Sir Harcourt Courtly mondja ezt Lady Gay Spankernek. – Látva a másik értetlenkedését, hozzátette: – Dion Boucicault, viktoriánus korabeli drámaíró egyik darabjából származik az idézet.

– Köszönöm az újabb elképesztő tudásmorzsát – felelte Jackie. A liftből kilépve azzal szembesültek, hogy a súlyos bejárati ajtót a folyosó egyik falának támasztották.

Úgy tűnt, az illetékes nem vacakolt a különféle zárakkal, hanem egyszerűen leemelte az ajtót. A nyílás úgy tátongott előttük, mint valami kincseket rejtő barlang szája.

– Így is lehet – jegyezte meg William, miközben beléptek a lakásba, amely bizony London legmenőbb környékén is megállta volna a helyét. Valamennyi szobában modern, ízléses bútor fogadta őket, a vastag szőnyegek valósággal elnyelték az ember lépteit, miközben a falakon kortárs képzőművészek, köztük Bridget Riley, David Hockney és Allen Jones alkotásai lógtak. Itt-ott mesterien megmunkált, csiszolt üvegből készült dísztárgyak pompáztak, ami Williamnek eszébe juttatta, hogy Rashidi Franciaországban nevelkedett. Felfoghatatlan volt a számára, hogy egy ilyen kifinomult ízlésű ember hogyan lehet ennyire gonosz.

Amíg Jackie átvizsgálta a társalgót, hátha talál kábítószerre utaló nyomokat, addig William a hálószobába ment. Gyorsan megállapította, hogy a helyszínelők bizony alapos munkát végeztek, bár kissé meglepődött, hogy szinte egyetlen, a hétköznapi életvitelhez szükséges tárgyat sem talált: sehol egy fésű, se fogkefe, se szappan. Mindössze néhány méretre készült öltönyt és egy tucat kézzel varrt inget talált, amelyek ránézésre mintha nemrég jöttek volna vissza a tisztítóból. Bármelyikre azt mondhatta volna Booth Watson, hogy nem a védencének a ruhatárához tartozik. Akkor azonban William megpillantotta az „A. R.” monogramot az egyik felöltő belső zsebébe hímezve. Vajon ezt mivel tudná megmagyarázni az ügyvéd? William gondosan összehajtogatta a ruhadarabot, és egy bizonyítékos zsákba helyezte.

Ezután egy díszes ezüstkeretben lévő fényképre figyelt fel. Az éjjeliszekrény, amelyen állt, újfent valami előkelőbb környékre illett volna, mintsem Brixtonba. Kézbe vette a keretet, amelyre egy A betűt gravíroztak, és alaposan szemügyre vette a képen látható nőt.

– Megvagy! – dünnyögte maga elé, majd egy másik bizonyítékos tasakba csúsztatta a színezüst keretet.

Miután felírta az ágy túloldalán álló éjjeliszekrényen talált telefon számát, elkezdte a falakon sorakozó festményeket vizsgálni. Tisztában volt vele, hogy a drága kortárs darabokat aligha tudja majd bizonyítékként bemutatni, hacsak ki nem derül, melyik neves műkincskereskedőtől származnak, aki aztán hajlandó lenne tanúként megjelenni a bíróságon, és elárulni a vevő személyazonosságát. Ez kevéssé tűnt lehetségesnek. Elvégre ez egyáltalán nem állna érdekében. Az ezüstkeretes fénykép volt az eddigi legértékesebb fogás.

Röviden elidőzött a padlóra helyezett, Marilyn Monroe-t ábrázoló Warhol-festmény előtt, amely a falba épített széfet takarta. Gyorsan előkerítette a mindenest, aki elő is húzott egy jókora csomó álkulcsot, amelyet bármelyik tolvaj megirigyelt volna. Alig néhány perc alatt sikerült kinyitnia a széfet, amikor azonban kitárta az ajtaját, azzal szembesült, hogy a belseje üres.

– Az átkozott! Nyilván számított ránk. – Akkor Williamnek eszébe jutott az öregasszony a megrakott bevásárlókocsival, akit korábban látott. Már akkor érezte, hogy valami nincs rendben, de csak most tudatosodott benne, mi zavarta már első ránézésre. Minden részlet a helyén volt, kivéve a cipője, amely a Nike legújabb modellje volt.

– A francba! – mérgelődött ismét William. Ekkor feltűnt Jackie.

– Találtál bármi említésre méltót? – kérdezte. – Mert én semmit sem.

William látványos mozdulattal felmutatta az áttetsző zacskóban lévő bekeretezett fényképet.

– Sakk-matt – mondta a másik elismerően.

– Az lehet, hogy nyerő pozícióba kerültünk – felelte William –, de amíg Booth Watson látja el Rashidi védelmét a tárgyaláson, még semmi sincs lefutva.

Senki sem mert az asztalhoz ülni, egészen addig, amíg meg nem győződtek róla, hogy ő aznapra már végzett.

Így amikor Rashidi a Faulkner szökése utáni harmadik napon lement az étkezdébe reggelizni, egyenesen az üres asztalfőre ült, majd intett két fogolytársának is, Tulipánnak és Rossnak, hogy csatlakozzanak hozzá.

– Miles mostanra már elhagyta az országot – kezdte Rashidi, miután egy őr elé tett egy adag sült szalonnát és rántottát. Ő volt az egyetlen fogvatartott, akinek levágták a zsírt a szalonnaszeletéről. Egy másik őr odahozta neki a Financial Times legújabb számát. A börtönben hamar elfogadták, hogy a régi király távozása után az új máris elfoglalta a megüresedett trónt. Az udvaroncok ezen meg sem lepődtek, Faulkner méltó utódjának tartották ugyanis Rashidit, és ami még fontosabb volt számukra, a meglévő kiváltságaik továbbra sem forogtak veszélyben.

Ahogy Rashidi a tőzsdei részvényekhez lapozott, összeráncolta a homlokát. A Marcel & Neffe árfolyama tíz százalékot zuhant az előző napi értékhez képest, ami azt jelentette, hogy a céget bármikor felvásárolhatták. Ez ellen semmit sem tehetett, pedig alig néhány kilométernyire volt csak az értéktőzsde.

– Van valami jó hír, főnök? – érdeklődött Ross, miközben a szájába tömött egy kolbászt.

– Valaki mindenáron megpróbál kicsinálni – felelte Rashidi –, az ügyvédem azonban ura a helyzetnek.

A Cigis bólintott. Elvétve szólalt csak meg, és ritkán kérdezett. Ha túl sokat kíváncsiskodna, felkelthetné a gyanút Rashidiben, figyelmeztette a Sólyom a beépített emberét. Elég csak figyelnie, és bőven lesz elegendő bizonyíték ahhoz, hogy jó időre rács mögé kerüljön a fickó.

– Mi a helyzet az ellátási nehézségekkel? – tudakolta Rashidi.

– Minden rendben – felelte Tulipán. – Valamivel több, mint egy lepedőt keresünk hetente.

– És mi van Boyle-lal? Úgy tudom, továbbra is ellátja a régi vevőit, csakhogy az az én hasznomat csökkenti.

– Már elintéztük, főnök. Hamarosan átszállítják egy Wight-szigeten lévő dutyiba.

– Ezt hogy sikerült elintézni?

– Az illetékes tiszt több hónapnyi elmaradásban van a lakáshitele törlesztésében – válaszolta Tulipán különösebb magyarázat nélkül.

– Akkor a következő havi részletet előre adjuk neki oda – mondta Rashidi. – Ugyanis nem csak Boyle az egyetlen fogvatartott, akitől szeretnék megszabadulni, nem beszélve arról, hogy az átszállítás kevésbé kockázatos, mint a másik megoldás. Na és te, Ross? Mikor távozol köreinkből?

– Valamikor a jövő héten visznek át a Ford börtönbe. Hacsak nem akarod, hogy maradjak, főnök.

– Nem. Szükségem van rá, hogy minél hamarabb ismét az utcán legyél. Sokkal több hasznodat veszem odakint.

3. fejezet

A börtönlakók közül a zsidók és a muszlimok veszik komolyan a vallásuk gyakorlását, mégis a keresztény szertartások látogatottsága a legmagasabb.

Vasárnap reggelenként a kápolna zsúfolásig megtelik olyan bűnösökkel, akik nemcsak nem hisznek Istenben, hanem az esetek többségében életükben nem jártak még templomban. Mivel azonban a misén való részvétel azt jelenti, hogy a fogvatartottak több mint egy órára elhagyhatják a cellájukat, hirtelen megtérnek, és csatlakoznak a főváros egyik legnépesebb gyülekezetéhez.

Szinte valamennyi őrre szükség van, hogy lekísérjék a hétszáz bűnbánót az alagsori kápolnába, ahol a börtönlelkész a kereszt jelével fogadja a csupa eltévedt bárányból álló nyájat, és csak azután mondja el a nyitóimát, hogy az utolsó rab is elhelyezkedett.

A félköríves kápolnában, amely a börtön legnagyobb helyisége, huszonegy padsor húzódik egymás mögött, az elöl lévő oltáron pedig egy jókora fakereszt magasodik. A fegyencek többsége tudja, hová kell ülnie. Az első két sorban az a néhány bárányka található, akik tényleg imádkozni jöttek. Gyakran előfordul, hogy a szertartás közben térdre rogynak, és fennhangon allelujáznak, valahányszor elhangzik Isten neve. Ráadásul a lelkész prédikációjára is figyelnek. Nem úgy az egybegyűltek másik, népes része. Szigorú ülésrend szerint foglalnak helyet, és ellentétben a vasárnaponként templomba járók gyakorlatával, itt a legszívesebben mindenki hátraülne.

A legbefolyásosabb rabok foglalják el a leghátsó padsort, és onnan bonyolítják a különféle ügyleteiket az előttük ülőkkel. Assem Rashidi az utolsó padsor közepén ült, amely hely a közelmúltig Miles Faulknernek volt fenntartva. A balján Tulipán foglalt helyet, tőle jobbra pedig Ross ücsörgött.

Sorra érkeztek a cetlik, amelyekre a rabok az elkövetkező hétre vonatkozó igényeiket írták fel. A kábítószer, az alkohol és a pornómagazin tartozott a legnépszerűbb kívánságok közé, bár akadt egy fegyenc, aki mást sem akart, mint egy üveg Marmite-ot.

– Mai első énekünk a Bűnbánóknak menedéke – kezdte a lelkész –, amely az énekeskönyv kétszáztizenegyedik oldalán található.

Az első két sorban ülő vezeklő lelkek mind felálltak, és teli tüdőből lelkesen énekelni kezdtek, miközben a hátul lévő kufárok, akiket Jézus bizonyára messzire kergetett volna, tovább folytatták az üzérkedést.

– Három gramm kokó a negyvennégyes cellába – olvasta egy cetliről Tulipán. – Harminc font.

Rashidi szinte bármit be tudott szerezni, feltéve, hogy az adott hét végéig megkapta az ellenértékét. A börtönben senkinek sem hiteleztek többet egy hétnél. Három börtönőr teljesítette a futárszolgálatot, amivel egy nap alatt többet kerestek, mint egyébként egy hét alatt. Ketten feleltek a beszerzésért, míg a harmadik, a legmegbízhatóbb szedte be a tartozásokat a foglyok feleségétől, barátnőjétől, testvéreitől vagy épp anyjától.

– „...Jézus, irgalmazz nekünk!”

Az ének végén, akik addig álltak, leültek, majd egy karibi származású rab lépett elő, hogy felolvassa az olvasmányt.

– „...nagy fényességet láttam...”

Tulipán egy újabb cetlit nyújtott oda a főnökének, amelyben egy adag heroint kért az illető.

– A szemétláda két hete lóg nekünk. Megdolgozzuk?

– Ne! – felelte Rashidi határozottan. – Elég, ha nem kap többet, úgy hamar kiderül, van-e valakije odakint, aki tudna fizetni.

Tulipán kissé csalódottnak tűnt.

– Van egy olyan érzésem, hogy az egyik őr lefölözi a bevételeinket – folytatta. – Az elmúlt héten ugyanis több mint kétszáz fonttal kevesebbet kaptunk. Mit tegyek ez ügyben, főnök?

– Mondd meg neki, hogy ha ez még egyszer előfordul, egy névtelen bejelentés fog a börtönparancsnok asztalán landolni, és egyik napról a másikra mindkét bevételi forrása elapad!

– Van még valami? – kérdezte Tulipán, miután az utolsó rendelés is befutott.

– Igen. Az elmúlt héten kihűlt a vacsorám, mire megkaptam. Keress valaki mást, aki felhozza a cellámba!

– Meglesz, főnök – felelte Tulipán, miközben az egybegyűltek mind leültek.

– E heti prédikációm – kezdte a lelkész – a Kivonulás könyvének tizenkilencedik fejezetéről fog szólni. „Mózes pedig felméne az Istenhez...”{2}

– Mi hír Warwick őrmesterről?

– Már nem sokáig fogja rontani a levegőt – válaszolta Tulipán. – Bárcsak én intézhetném el!

– Csak a tárgyalás után. Akkor azt csinálsz vele, amit akarsz. De legyen lassú és fájdalmas, hogy a munkatársai kétszer is meggondolják, ujjat akarnak-e velem húzni!

Rossnak egyáltalán nem tetszett, amit hall.

– „Ne ölj!” – mondta épp a lelkész.

– Ámen! – dünnyögte maga elé Ross.

– Könyörögjünk! – folytatta a lelkész, mire az első két sorban ülők térdre borultak. – Mindenható Istenünk...

– Majd ne felejts el az özvegyének küldeni egy csokor rózsát, és arra is legyen gondod, hogy azt is tudja, kitől kapta!

Ross figyelmesen hallgatta a másik kettőt. Muszáj lesz minél hamarabb üzennie a Sólyomnak, hogy a parancsnok időben figyelmeztesse Williamet. Rashidihez hasonlóan ő is számíthatott az egyik börtönőrre, hogy továbbítsa a külvilág felé az üzeneteit, bár az ő esetében nem járt érte jutalom. Rossnak csak arra kellett ügyelnie, hogy másnap reggel ő takarítsa a Rose parancsnok irodája előtti folyosószakaszt.

– Amikor jövő héten átvisznek a Fordba – szólalt meg Rashidi, félbeszakítva a másik töprengését –, keresd fel Bensont, aki az ottani kábítószer-elosztásért felel, és mondd meg neki, hogy ha nem kapom meg a részesedésemet, nem érkezik hozzájuk több drogos!

Ross némán bólintott.

– Van még valami, főnök? – érdeklődött Tulipán.

– Igen. Sikerült elintézni, amiről beszéltünk? – kérdezte Rashidi felé fordulva.

– Persze, csak az őrök megkérik az árát. Szép kis jattra számítanak.

– Kapják meg! Erről nem vagyok hajlandó lemondani.

– Akkor nem sokkal lámpaoltás után érkezik a luvnya.

– Faulknerről van valami hír? – szólt közbe Ross, mivel tudta, hogy a Sólyom a sötétben tapogatózik.

– Mivel épp most ajánlották fel nekem a celláját, feltételezhetjük, hogy immár elhagyta az országot. Holnap reggel újabb találkozóm lesz az ügyvédjével, aki talán többet is el tud nekem árulni.

Miután feltette a kérdését, Ross ismét hallgatásba burkolózott.

– Kitűzték már a tárgyalás időpontját? – érdeklődött Tulipán.

– Szeptember tizenötödikére. Holnap pedig azt is megtudom, miféle bizonyítékot találtak azután, hogy átkutatták a lakásomat.

Ross pontosan ismerte a házkutatás eredményét, mint ahogy azt is tudta, kinek a fényképét találták meg az ezüstkeretben.

– Van rá esély, hogy megkapjam a celládat, miután átköltöztél Faulknerébe? – kérdezte Tulipán.

– Túl van tárgyalva – felelte Rashidi, aki nemcsak a büntetés, hanem a jutalmazás fontosságával is tisztában volt. Azután az egyik börtönőr felé biccentett, jelezve, hogy beszélni kíván vele az istentisztelet végeztével.

– Az Atyának, a Fiúnak és a Szentléleknek áldása szálljon le ránk, és maradjon velünk!

– Ámen – mondta a három férfi egyszerre.

– Hogy vannak az ikrek? – érdeklődött Christina.

– Nem sokat alszom mostanában – ismerte el Beth, aki a babakocsit tolta maga előtt, miközben a Hyde Parkban sétálgattak. – Olyan, mintha összedolgoznának, ha épp akarnak valamit. Állandóan kimerült vagyok, és egyre jobban csodálom a szüleimet.

– Akkor is irigyellek – mondta Christina, miközben sóvárgással a tekintetében gyönyörködött a két csöppségben. – William hogy boldogul az újabb felelősséggel?

– Nagyszerűen helytáll, amikor épp otthon van, ha viszont szeretném folytatni a munkámat, kénytelenek leszünk felfogadni egy állandó dadust, ami majdnem annyiba fog kerülni, mint a havi fizetésem.

– Minden fillért megérne – válaszolta Christina –, különösen akkor, ha William így még több időt tudna szánni arra, hogy felkutassa a férjemet, aki látszólag köddé vált.

– Nem sok mindent tehet ez ügyben, amíg a Rashidi-perre kell készülnie.

– Ha csak a fele igaz annak, amiről az újságok cikkeznek, az az ember a pokol fenekén fog elégni.

– Ahol minden bizonnyal Milesszal is összefuthat majd – tette hozzá Beth.

– Szerinted találkoztak a Pentonville-ben?

– William meg van róla győződve, különösen annak fényében, hogy Booth Watson fogja ellátni Rashidi védelmét a tárgyaláson. Ha van valaki, akinek nem fogják megengedni, hogy elmenjen az anyja temetésére, az bizony ő, már csak azért is, mert az asszony még nagyon is él. Bár William szerint egyetlenegyszer sem látogatta meg a fiát a börtönben.

– Elképzelhető, hogy kitalál valami más módot arra, hogyan tudna megszökni?

– Kizárt. Azok után, ami Milesszal történt, biztosra lehet venni, hogy egy kisebbfajta hadsereg vigyáz majd rá, amikor átkísérik a börtönből a bíróságra.

– Miles mindig is jó néhány lépéssel a rendőrség előtt járt. A szökését bizonyára a legapróbb részletig eltervezte, és elképzelhetetlennek tartom, hogy bármit is a véletlenre bízott volna.

Beth nem válaszolt semmit. Annak ellenére, hogy a barátnőjének tartotta Christinát, tisztában volt vele, hogy William nem bízik meg a nőben. Amikor aznap reggel dolgozni ment, azt tanácsolta a feleségének, figyelmesen hallgasson, hátha a másik elkotyog valamit, amit később meg fog bánni.

– Nem tartom véletlen egybeesésnek, hogy épp egy nappal azelőtt futott ki Miles jachtja a monte-carlói kikötőből, hogy megszökött volna az anyja temetéséről.

– Miből gondolod ezt?

– A legénység egyik tagja visszatért Monte-Carlóba, miután a hajó kikötött New Yorkban, majd később jelentkezett nálam. Van egy olyan érzésem, hogy soha többet nem fogunk hallani Miles felől.

Bethnek eszébe jutott, hogy a fickónak New Yorkban is van lakása.

– És mi van a műkincsgyűjteménnyel? – kérdezte.

– A fele elvben engem illetne meg, bár ha engem kérdezel, valószínűleg egyetlen darabját sem fogom soha viszontlátni. Sorra nézegetem a vezető aukciósházak katalógusait, hátha felbukkan valamelyik, egyelőre azonban még egyik sem jött szembe.

– Mi a helyzet az Eaton Square-en lévő lakással? – érdeklődött Beth, épp amikor a csónakázótóhoz értek.

– Bár néhány hónap múlva lejár a bérleti szerződés, szándékomban áll megújítani.

– Mégis miből futná rá, ha Miles mindent megkaparintott magának?

– Az én drága férjem egy aprócska részletet figyelmen kívül hagyott, amikor felgyújtotta a vidéki házunkat, abban a hiszemben, hogy földönfutóvá tesz.

– Mire gondolsz? – kérdezte Beth, miközben Christina átvette tőle a babakocsit, és folytatták az útjukat az egyik sétányon.

– A múlt héten beszéltem az ingatlanügynökömmel, aki elújságolta, hogy a helyi önkormányzat engedélyezte egy tucat lakóingatlan építését az egykori házunk helyén, és már kapott is egy félmilliós ajánlatot a telekért, pedig még meg sem hirdettük.

– Ez bizony megoldaná a legégetőbb gondjaidat.

– Valószínűleg, bár egészen addig nincs mit ünnepelnem, amíg Miles ismét rács mögé nem kerül, lehetőleg magánzárkába, a képek fele pedig nem kerül az én birtokomba.

– Nem beszélve a Vermeer-festményről, amelyet ellopott a múzeumból – jegyezte meg Beth, majd az órájára sandított.

– Mondd meg Williamnek, ne vesztegesse az idejét azzal, hogy megpróbálja kézre keríteni Milest! – mondta Christina, mielőtt elbúcsúztak egymástól. – Inkább a festményekkel foglalkozzon. Ha azok megvannak, biztos lehet benne, hogy Miles sincs messze.

Beth hirtelen megtorpant, mire Artemisia hangosan felsírt. Néhány másodperc múlva az öccse is csatlakozott hozzá. Vajon ez lett volna az a mondat, amelyről William azt állította, hogy Christina később majd megbánja?

– William!

Ahogy felnézett, látta, amint Summers őrmester belép az étkezde lengőajtaján.

– Jerry! Hát te mit keresel itt? – kérdezte, pedig pontosan tudta a választ.

– Feltételezem, ugyanazért jöttem, amiért te. Hogy elmeséljem, milyen egy isten háta mögötti helyen rendőrként szolgálni, míg te arról beszélhetsz, hogyan lett belőled a Scotland Yard nagymenője.

– Aligha. A kábítószerekről fogok előadást tartani az újoncoknak, akik épp most végeztek az iskolai tanulmányaikkal, és valószínűleg azt sem tudják, mi fán terem a drog.

Azzal William fogta az aktatáskáját, feltette az asztalra maga elé, és kinyitotta. Egy tucat műanyag doboz lapult benne, amelyek kis mintákat tartalmaztak valamennyi illegális szerből, a herointól egészen az Ecstasy tablettáig.

– Ezt nevezem! – mondta Jerry, majd töltött magának egy csésze teát. – Bár közel sem olyan impozáns, mint végre elcsípni és hűvösre tenni azt a gazfickó Rashidit. Bízom benne, van elég bizonyíték ellene, mert azt hallottam róla, hogy az utolsó pillanatban is képes kicsúszni az ember keze közül, és biztosan a legjobb védőügyvédet fogadja majd fel.

– Ezek szerint ismered? – kérdezte William.

– Csak hírből. Néhány kispályás embere Romfordban és Barkingban tevékenykedik, bár azt vettük észre, hogy az elmúlt időszakban elapadtak a forrásaik neked és Lamont főfelügyelőnek köszönhetően.

– Honnan ismered Lamontot?

– Mellette szolgáltam, amikor először Romfordba kerültem mezei járőrként. Néhány évvel később átvezényelték a Scotland Yardra, és azóta nem találkoztunk. Hogy van a vén nyavalyás?

– Idő előtt kérte a nyugdíjazását, így aztán nem tudom, mi van vele mostanában.

– Mégis miért tenne ilyesmit? – tűnődött Summers. – Legfeljebb egy év választotta el a rendes nyugdíjtól. Mindenesetre milyen érzés a tűzvonalban tevékenykedni? – kérdezte, miután a teájába tett néhány kockacukrot.

– Az időm java részében csak formanyomtatványokat töltögetek, és olyan narkósokat tartóztatok le, akiknek inkább kórházban volna a helye, mintsem börtönben. Ha azonban felbukkanna valaki, aki ismét ellátja Romfordot kábítószerrel, mindenképp értesíts!

– Rajta kellene tartanod a szemed a Payne-bandán! – mondta Summers. – Alapvetően ők irányítják a drogkereskedelmet a környékünkön, ahhoz azonban nem elég erősek, hogy Rashidi örökébe lépjenek. Sőt, abban reménykednek, hogy felmentik a nagyhalat, nélküle ugyanis a kicsiknek sem jut semmi.

William felírta ebből azt, amit már eddig is tudott, magában pedig megjegyezte, hogy a másik nem tett említést a Turner famíliáról.

– És persze gratulálok! – tette hozzá Summers, miután vett magának egy csokis kekszet. – Úgy tudom, te vagy az évfolyamunkról az első, akit kineveztek felügyelőnek. Nem mintha ez bárkit is meglepne.

– Megvannak az előléptetésnek a hátrányai is – felelte William kissé eltúlzott sóhajtás kíséretében.

– Mint például? – kérdezte Summers ráharapva a csalira.

– A felügyelőknek alig jár túlórapénz, pedig elvárják tőlük, hogy kidolgozzák a belüket.

– Így jár, aki a tisztek kiváltságos köréhez akar tartozni – felelte Summers. – Részben ezért is elégszem meg azzal, hogy közrendőr lehetek. Nős vagy már?

– Igen, és már ikreink is vannak, így aztán a kinevezés ellenére épphogy kijövünk anyagilag. – William abban bízott, ezzel a megjegyzésével talán meggondolatlan kijelentésre készteti a másikat.

– Ezért vagyok még mindig agglegény – mondta Summers. – Ideje mennem. Öt perc múlva én következem. – Azzal felhörpintette a teáját, és magához vette az utolsó kekszet. – Ha netán megtudom, ki teríti a környékünkön az anyagot, mindenképp szólok.

A két férfi kezet rázott egymással, majd Jerry a megfelelő terem felé vette az irányt. William nem tudta eldönteni, hogy az előre megtervezett véletlen találkozás beváltotta-e a hozzá fűzött reményeket. A Sólyom szervezte meg, hogy mindketten tartsanak egy-egy előadást a rendőrképzőre újonnan felvett évfolyamnak, hogy ne ébresszen a másikban gyanút, ha összefutnak. Azonban még így is kénytelen volt hideg teát kortyolgatva üldögélni több mint egy órát az étkezdében, mire Summers végre megjelent, és szinte biztosra vette, hogy nem fog már többet hallani felőle.

Hawksby már korábban megbízta Paul Adaja őrmestert és Nicky Bailey-t, egy zöldfülű újoncot azzal, hogy a nap huszonnégy órájában szemmel tartsák Summerst. Miközben Bailey Romfordban teljesített járőrszolgálatot, addig Adaja titokban végezte a feladatát. A Scotland Yardon Jackie Roycroft továbbra is szorosan együttműködött Williammel, valamint egy másik frissen végzett rendőrrel, egy bizonyos Rebecca Pankhursttel, aki mellett egyikük sem lazíthatott.

A Sólyom tudni akarta, kik Summers barátai, kikkel találkozik munka után, illetve hogy szerepel-e bármi szokatlan a munkanyilvántartó lapján. Van-e neki informátora? Ki a barátnője? Vajon rendőrnő-e az illető?

Adaja és Bailey a kérdések egy részére napokon belül kiderítette a választ, néhány azonban megválaszolatlan maradt.

Lehet, hogy Summers agglegénynek vallotta magát, amikor azonban Bailey szóba elegyedett a többi rendőrnővel az étkezdében, kiderült, hogy többet is sikerült már elcsábítania a fickónak. Azt is elmesélte Williamnek, hogy Summers elismerésre méltóan sok tolvajt kerített már kézre, sőt a letartóztatásainak a száma messze túlszárnyalja bárki másét. Elképzelhető, hogy rossz ember után szaglásznak?

William még a metrón megírta a Summersszel való találkozásáról szóló jelentést a parancsnoknak, hogy a Sólyom asztalán hagyja, mielőtt hazamegy.

Hawksby csak annyit mondott neki, elég elhinteni a magot.

– Ha úgy érzi, anyagi gondjai vannak, hamarosan úgyis jelentkezni fog.

William ezt nem tartotta valószínűnek, Jerry volt ugyanis az, aki először kitalálta a kórista becenevet, amikor bekerültek a rendőrképzőre.

– Lamont főfelügyelő?

– Ki az?

– Jerry Summers őrmester. Bizonyára nem emlékszik rám, de...

– Számító Summers – vágott a szavába Lamont nevetve. – Hogyne emlékeznék! Neked köszönhetjük, hogy gyakorlatilag sikerült felszámolni a Payne-bandát. Minek köszönhetem a hívásodat?

– Úgy hallottam, idő előtt nyugdíjba ment, uram.

– Kitől?

– Warwick felügyelőtől. Mindketten tartottunk egy-egy előadást a rendőrképzőre újonnan felvett hallgatóknak a múlt héten.

– Valóban? Én még mit mondott az a kis pöcs?

– Nem sokat. Sőt szinte azonnal elhallgatott, amint megtudta, hogy gyakorlatilag maga volt az első mesterem.

– Még mindig nem válaszoltál a kérdésemre.

– Csak arra lettem volna kíváncsi, talált-e már új munkát. Nem úgy ismertem meg, mint aki sokáig megülne a fenekén.

– Több vasat is tartok a tűzben – felelte Lamont –, ami persze nem azt jelenti, hogy ne lennék kíváncsi új ajánlatokra.

– Ezt örömmel hallom, uram. Lenne ugyanis valami, ami talán érdekelheti. Viszont nem szívesen beszélnék róla telefonon keresztül. Tudnánk esetleg találkozni négyszemközt?

4. fejezet

– Nem szeretne leülni, uram? – kérdezte udvariasan egy fiatal hölgy, félig felemelkedve az üléséről.

– Nem, köszönöm – felelte a parancsnok, miközben megemelte a kalapját. Hirtelen öregnek érezte magát, pedig, a francba is, még hatvan sincs, bár kénytelen volt elismerni, hogy a lánya idősebb, mint a figyelmes utastársa.

Mivel többen is leszálltak a következő megállónál, a Sólyomnak jutott szabad ülőhely. Kézbe vette a reggeli újságot. Rendőri közbeavatkozás a wappingi tüntetésen – szólt a szalagcím. Elkezdte olvasni a beszámolót, a gondolatai azonban az előtte álló találkozó körül forogtak. Mivel Ross Hogant, a beépített emberét nemrég szabadon engedték a Ford börtönből, átvette a kérdéseit, amelyekre mindenképp választ szeretett volna kapni. Úgy érezte magát, mint egy kisgyerek, aki hamarosan megkapja a hőn áhított karácsonyi ajándékát. A soron következő megállónál átadta a helyét egy idős asszonynak, aki hálásan elfogadta. Mégsem volt még a halálán.

Amikor a szerelvény befutott a Victoria állomásra, a Sólyom az elsők között szállt le, és elvegyült a mozgólépcső felé igyekvő tömegben. A kapunál felmutatta a bérletét az ellenőrnek, majd kilépett a reggeli napsütésbe.

Próbálta összefésülni a gondolatait, miközben kimért léptekkel megindult a Victoria Streeten a Scotland Yard irányába. Félúton azonban hirtelen jobbra fordult, maga mögött hagyta a járókelőktől zsúfolt utcát, és hamarosan egy csendes térre ért, amelyen egy pompás katedrális állt. Mit sem törődve azzal a néhány hívővel és kósza bámészkodóval, akik az angliai és walesi katolikus egyház központjának a bejárata felé tartottak, végigsétált a vörös és okkersárga téglából emelt épület jobb oldala mentén, mígnem egy jelentéktelennek tűnő ajtóhoz ért, amelyet egyébként a papság és a kórustagok használtak.

Kinyitotta az ajtót, és belépett, bízva benne, hogy ameddig úgy tesz, mint aki illetékes, senki sem fogja kérdőre vonni. Épp a sekrestye felé tartott, amikor a padlót térden állva sikáló takarító felnézett rá.

– Dicsértessék a Jézus Krisztus! – köszönt a férfi anélkül, hogy lassított volna.

– Mindörökké, ámen! – felelte az asszony.

A sekrestyébe érve egyenesen a szemközti oldalon lévő szekrényhez lépett, és kinyitotta. A zakóját és a nyakkendőjét lecserélte egy hosszú, fekete reverendára, fehér karingre és papi gallérra, a derekára pedig cingulumot kötött, hogy egy szemvillantás alatt parancsnokból pappá változzon. Legalább római katolikus volt, az alkalmi megtévesztést pedig, ha nem is a Jóisten, de maga a westminsteri érsek hagyta jóvá.

Gyorsan ellenőrizte a megjelenését a falon függő tükörben, majd megindult a templomtér felé. Lassan lépdelve a Miasszonyunk-kápolna felé vette az irányt – ellentétben ugyanis a rendőrökkel, a klérus tagjai nem szoktak sietni –, majd a főhajó felé folytatta az útját, mígnem egy ismerős domborműhöz ért, amelyről Szent Benedek nézett le rá. Amikor látta, hogy üres a gyóntatófülke, megkönnyebbült. Belépett, majd elhúzta a kis vörös függönyt, jelezve, hogy készen áll a bűnbánó lelkek fogadására, köztük kifejezetten egy hívőére, aki teljes feloldozást remélt, és nem szokta megvárakoztatni.

Nem sokkal később hallotta is, hogy valaki belép a fülkébe, majd megszólalt egy ismerős hang a kettejüket elválasztó rács túloldalán.

– Bocsáss meg, atyám, mert vétkeztem, és az Úr könyörületéért esedezem.

– Mikor gyóntál legutóbb, fiam?

– Már több mint fél éve, mely idő alatt elkövettem azt a súlyos bűnt, hogy minden vasárnap anglikán istentiszteleten vettem részt.

A parancsnok örült, hogy a beépített emberének sikerült megőriznie a humorérzékét.

– És mit tudtál meg ezen sajnálatos esetek alkalmával?

– Hogy Assem Rashidit maga a sátán fogja képviselni a jövő hónapban kezdődő tárgyaláson.

– Erről már értesültem, fiam – nyugtázta a Sólyom. – Az Úr útjai kifürkészhetetlenek. Megtudtad esetleg, mekkora esélyt lát arra Booth Watson, hogy felmentsék a védencét az egyes vádpontok alól?

– Meg van róla győződve, hogy nem fogják bűnösnek találni a legsúlyosabb vádpontban, miszerint egy drogkartellt irányított volna, nem hiszi ugyanis, hogy elegendő bizonyíték áll rendelkezésre, hogy meggyőzzék az esküdtszéket.

– Bőven van bizonyítékunk – felelte a parancsnok –, mint azt ő is megállapíthatja majd, amikor szembesül azoknak a bűnjeleknek a listájával, amelyeket szándékunkban áll bemutatni az esküdteknek.

– Rashidi mégis azt mondta nekem, valamennyi terhelő bizonyítékot sikerült eltüntetnie, mielőtt megjelentek volna az embereink.

– A ruhásszekrényben egy egész sor méretre készült öltönyt és egy tucat kézzel varrt inget találtunk, amelyek épp akkorák, mint amekkorát ő hord.

– Ahogy ez elmondható több ezer ártatlan illetőről ugyanúgy, mint azt Booth Watson valószínűleg majd kifejti. Gyaníthatóan azzal is elő fog állni, hogy semmivel sem tudják bizonyítani, egyáltalán Rashidié a lakás, vagy hogy valaha is megfordult benne.

– Akkor magyarázattal kell majd szolgálnia a fényképre, amelyet a hálószobában találtunk az egyik éjjeliszekrényen.

– Azt fogja mondani, semmi sem bizonyítja, hogy a kereten olvasható „A” az Assem név kezdőbetűje.

– Ebben igaza is lenne – válaszolta Hawksby. – Csakhogy akkor is meg kell magyaráznia, mit keresett az éjjeliszekrényén egy kép, amelyen az anyja látható.

A másik halkan felszisszent, majd így szólt:

– A takarítószemélyzet bánni fogja, hogy ezt nem tüntették el. Könnyen lehet, hogy ez juttatja húsz évre rács mögé Rashidit.

– Úgy legyen! – mondta a parancsnok. – Mit tudtál még meg a pogányoktól, amíg távol voltál, fiam?

– A börtönpletyka szerint Faulknernek sikerült az Egyesült Államokba szöknie. Új neve van, új útlevele és új személyazonossága. Ugyanakkor továbbra is meglehetősen aktív a műkincspiacon, a monte-carlói villáját ugyanis eladásra kínálják, a festmények azonban már nem találhatók a házban.

– Ugyanazzal a hajóval keltek útra, mint amelyiken Faulkner is utazott – felelte a Sólyom. – Ez idáig azonban egyik sem bukkant fel a piacon.

– Faulkner túl okos ahhoz, hogy elkövesse ezt a hibát. Egy ideig meghúzza magát, ha pedig mégis eladna valamit, azt magánúton fogja megtenni.

– Sikerült esetleg megtudni az új nevét, vagy bármit arról, merrefelé tartózkodhat?

– Nem, atyám. Rashidi azonban úgy véli, nem valószínű, hogy New Yorkba ment, az FBI ugyanis ott keresné először. Különben is Faulkner Ötödik sugárúton lévő lakását szintén piacra dobták alig néhány héttel a szökése előtt, és minő meglepetés, azt is szépen kibelezték.

– Van egy olyan érzésem, hogy a képek mind egy helyen vannak. A kérdés csak az, hogy hol.

– Fogalmam sincs.

– Ezt bízza csak rám, fiam! A következő feladata az lesz, hogy megpróbálja kideríteni, ki irányítja Rashidi birodalmát a távollétében, hogy minél hamarabb csatlakozhasson hozzá egy közös cellában.

– Én már tudom a kérdésre a választ, a nyilvánvaló okok miatt azonban nem árulhatom el a nevet. Ezt az információt a szokásos helyen rejtettem el. Ugyanakkor figyelmeztetem, hogy egyáltalán nem lesz ínyére, amit találni fog.

– Máris felcsigázta az érdeklődésemet.

– Van még valami?

– Igen. Miután kielégítetted a buja vágyaidat, amire ugyebár a börtönben nem volt mód, elárulom majd mindazt, amit egy bizonyos Summers őrmesterről tudnod kell.

– Ő kicsoda?

– Majd máskor. Isten áldjon, fiam! Feloldozlak bűneid alól. Menj békével!

A Sólyom várt néhány percet, abban bízva, hogy senki más nem akar feloldozást nyerni a bűnei alól, közben pedig átlapozta a jegyzetfüzetét, hogy ellenőrizze, minden kérdésére kapott-e választ.

Elégedetten dugta a reverendája zsebébe a kis füzetet, kisurrant a gyóntatófülkéből, majd az egyik közeli adománygyűjtő ládikóhoz lépett, amely körül alig néhány gyertya pislákolt. Körbenézett, majd előhúzott a nadrágja zsebéből egy kulcsot, gyors mozdulattal kinyitotta a perselyt, amelyben néhány érmét talált, az egyik sarokban pedig egy üres cigarettásdobozt.

Ahogy felnézett, a tekintete találkozott a Szűzanyáéval. Viszonozta a szobor titokzatos mosolyát, majd kivette a jellegzetes piros-fehér dobozkát, és a zsebébe csúsztatta. Visszacsukta a perselyt, végül lassú léptekkel megindult a sekrestye felé. Biztosra vette, hogy senki sem látta, amit csinált.

Néhány perccel később Hawksby parancsnok kilépett a kis mellékajtón, és a Scotland Yard felé vette az irányt. Két kérdés foglalkoztatta: ki lett Rashidi utóda, aki átvette tőle a fővárosi kábítószer-kereskedelem irányítását, illetve mire célzott Ross, amikor azt mondta, nem lesz ínyére, amivel szembesülni fog? Utóbbira csak azután fogja megtudni a választ, miután az alagsorban dolgozó szakemberek szétszedték az üres cigarettásdobozt, hogy felfedjék annak rejtett titkait.

– William már elment dolgozni – közölte Beth cumisüveggel az egyik kezében, a másikban pedig a telefonkagylóval. – Szívesen átadok neki egy üzenetet.

– Nem, személyesen szeretném elújságolni mindkettőtöknek a jó hírt – mondta Christina.

– Semmit sem árulsz el előre?

– Rosszabb vagy, mint a férjed.

– Nincs kedved átjönni egy italra ma este? Úgyis William van soron, hogy lefürdesse a kicsiket, így aztán még az is előfordulhat, hogy már hétre hazaér.

– Ki nem hagynám ezt a lehetőséget – válaszolta Christina. – Akkor hét után nem sokkal találkozunk.

Amikor a parancsnok beért a Scotland Yardra, nem felfelé indult meg, hanem lefelé, és gyalog ment az alagsorba, ahol szapora léptekkel a folyosó végén található iroda felé vette az irányt. Kopogás nélkül benyitott a „titkok birodalmába”.

– Jó reggel, uram! – köszönt egy fehér köpenyes laboráns a mikroszkópja mögül feltekintve. – Nyilván fontos dologról van szó, ha személyesen fáradt ide.

– Bizony az – felelte a Sólyom, és átnyújtotta az üres cigarettásdobozt.

– Akkor máris munkához látok, és amint végeztem, felküldöm az irodájába, amit találtam.

– Inkább megvárom – közölte a parancsnok, és leült.

A másik férfi bólintott, azután visszament az asztalához. Egy csipesz segítségével kihúzta a dobozból az ezüstszínű fóliát, majd egy bronzlapra fektette. A Sólyom örök hálával tartozott Abrahams professzornak, amiért megismertette vele az elektrosztatikus detektort, amely immár általánosan használt vizsgálati eszköz volt a Scotland Yardon. Bizony sokkal megbízhatóbbnak bizonyult, mint számos tanú, különösen akkor, amikor bizonyítani kellett, hogy Beth édesapja, Arthur Rainsford valójában nem követte el a terhére rótt gyilkosságot.

A fiatal laboráns fényvisszaverő fóliát helyezett az ezüstös papírra, majd a feje fölött lévő polcról levett egy kisebbfajta hengert, és finom mozdulatokkal görgetve eltávolított minden légbuborékot.

Azután felvett egy sötét védőszemüveget, majd bekapcsolta az infravörös lámpát, amelyet alig egyujjnyira tartott a felülettől, miközben ide-oda mozgatta, hogy kirajzolódjanak rajta az esetleges bemélyedések. Ezt követően fogott egy borsszórónak látszó tégelykét, majd finom szénport hintett az ezüstfóliára. Várt néhány másodpercig, majd óvatosan lefújta a felesleget. Végül lefejtette a vékony fényvisszaverő fóliát, és közelebb hajolt, hogy kiderítse, van-e bármi eredménye a fáradozásának. Pontosan tudta, hogy addigra már a Sólyom a háta mögül figyeli türelmetlenül.

Félreállt, hogy jelezze, végzett, mire a parancsnok egészen közel hajolt az ezüstfólián kirajzolódó parányi betűkhöz. Hamar rájött, mire célzott Ross, valamint arra is, milyen érvelésre számítanak Booth Watsontól az ügyfele védelmében.

– Lenyűgöző! – mondta Hawksby. Rashidinek azonban még így is magyarázatot kell majd adnia az ezüstkeretbe foglalt fényképre, amellyel az ügyvédnek bizony meg fog gyűlni a baja, ha be akarja bizonyítani, a védencének semmi köze hozzá.

– Még nem ért haza – közölte Beth, ahogy ajtót nyitott Christinának, aki egy üveg pezsgőt szorongatott a kezében.

– Akkor ezzel meg kell őt várnunk – felelte a másik –, de legalább addig is meg tudjuk fürdetni az ikreket.

– De annyira kíváncsi vagyok már, mit akarsz elújságolni! – mondta izgatottan Beth. – William nem épp a legmegbízhatóbb ember, már ami a pontos érkezést illeti. Az ő szavaival élve a bűnözők ritkán veszik figyelembe a kisbabák fürdetési idejét. Jól feltételezem, hogy sikerült találni magadnak egy új férfit?

– Nem, a régire azonban ráakadtam – válaszolta Christina, miközben Beth a hűtőbe tette a pezsgőt. – De mielőtt még bármi mást kérdeznél, a válaszom: nem. Majd ha William is megjött.

– Akkor lehet, hogy itt alszol. – Azzal mindketten kézbe vettek egy-egy csecsemőt, és megindultak velük az emeleti fürdőszobába. A kis Artemisia és Peter élvezték a rájuk irányuló kitüntetett figyelmet, aminek lelkes gurgulázással adtak hangot. A földszintről ajtócsukódás hallatszott, majd nem sokkal később William lépett a helyiségbe.

– Épp időben, hogy megtöröld és ágyba dugd a lókötőket – fogadta Beth. – Addig mi lemegyünk Christinával, és megiszunk egy-egy pohár pezsgőt.

– Mit ünneplünk? – kérdezte William, miközben törülközőbe csavarta a fiát.

– Christina addig nem hajlandó elárulni, amíg le nem fektetted a kicsiket.

– Akkor hozzá is látok – mondta, mire a két nő magára hagyta. Valójában ez volt a kedvenc feladata, és csak azután csatlakozott a másik kettőhöz, miután két fejezetet is felolvasott a Pocakos pandúrból, az ikrek pedig szépen elaludtak.

Épp arra érkezett le a nappaliba, hogy a felesége újratölti Christina poharát.

– A legjobbkor – mondta Beth –, különben lehet, hogy kivégeztük volna az egész üveget, még mielőtt Christina egyáltalán elárulta volna, mit is ünneplünk.

– Jól gondolom, hogy új barátod van? – kérdezte William színlelt érdeklődéssel.

– Nem erről van szó – felelte Beth, és odanyújtott a férjének egy pohár pezsgőt. – Ezt a kérdést már én is nekiszegeztem, de semmivel sem lettem okosabb. Inkább figyelj!

– Akkor bizonyára sikerült csillagászati összegért eladni a birtokot, amelyen egykor a Limpton-lak állt?

– Lejárt lemez – közölte Beth. – Hallgass már!

Mindketten kíváncsian fordultak Christina felé, ő azonban előbb belekortyolt az italába, csak azután szólalt meg:

– Miles halott.

5. fejezet

– Hol és mikor lesz a temetés? – szegezte a kérdést a parancsnok Williamnek, mielőtt egyáltalán leült volna.

– Genfben, uram. Holnap, délelőtt tízkor.

– Hogyan halt meg?

– A rendőrségi jegyzőkönyv szerint álmában kapott szívrohamot. – William elővette a jegyzetfüzetét. – Az egyik szobalány fedezte fel a holttestet másnap reggel. Az éjjeliszekrényen egy csík kokaint és egy bankkártyát találtak.

– Kár. Abban bíztam, fájdalmasabb körülmények között végzi – jegyezte meg a Sólyom. – Na de hogy került Genfbe?

– Gyanítom, volt egy névtelen, számozott bankszámlája Svájcban.

– A bank pedig nem tett fel neki a legutóbbi lakhelyére vonatkozó kellemetlen keresztkérdéseket – tette hozzá Hawksby, majd röviden elhallgatott. – Mindenesetre azt szeretném, ha elrepülne Genfbe, hogy megbizonyosodjunk, nem egy újabb megtévesztésről van-e szó. Addig nem hiszem el, hogy Faulkner meghalt, amíg a saját szemével nem látta, hogy a földbe eresztik a koporsóját, a pap pedig elmondja a záróáldást. Addig ne mozduljon, amíg a sírásók az utolsó simításokat is el nem végezték a hanton!

– Ha jól tudom, hamvasztani fogják, uram.

– Abban az esetben feltétlenül hozzon belőle egy marékkal, hogy kiállíthassuk a fővárosi rendőrség múzeumában a többi hírhedt bűnöző relikviái között.

– Vigyek magammal valakit a biztonság kedvéért?

– Igen, Roycroft őrmestert. Ha mindketten azt mondják, Faulkner tényleg halott, talán el is fogom hinni.

Abban maradtak, hogy a sárga vonalon közlekedő egyik szerelvényen találkoznak aznap este kilenc óra és negyed tíz között. Úgy beszélték meg, hogy más-más állomáson szállnak fel, az utolsó kocsiba mennek, és legfeljebb öt megállóig utaznak együtt, nem akarták ugyanis megkockáztatni, hogy bárki is együtt lássa őket. Miután végeztek, különböző állomásokon szállnak majd le, és mindketten mennek a maguk dolgára.

Amikor Summers őrmester felszállt a Barbicannál, megörült, hogy az utolsó kocsi szinte üres. Persze nem véletlenül választották ki az időpontot, amely már bőven a csúcsforgalom után volt.

Summers hamar rájött, miért kérvényezte Lamont a korai nyugdíjazását, bármennyire is sikeresnek bizonyult a Trójai faló-akció. A rendőrségi étkezdében azt híresztelték, a felügyelő megfúrta a kasszát, és némi utánjárással azt is kiderítette, hogy a másik előszeretettel szerencsejátékozik. Néhány műszak utáni italozgatás során folytatott beszélgetésből végül megállapította, hogy Lamont a teljes összeget visszaszolgáltatta, cserébe pedig a parancsnok szemet hunyt az eset fölött. Mindezek ismeretében úgy gondolta, nem lesz nehéz dolga meggyőzni.

Amikor a szerelvény befutott az Aldgate állomásra, Summershez csatlakozott az egykori közvetlen felettese, aki már a peron végén várakozott. Lamont felszállt, elfoglalta a szomszédos ülést, de látszólag nem vett tudomást a másikról. Megszokásból végigpásztázta a kocsit, az egyedüli utas azonban, aki vele együtt szállt fel, egy fiatal nő volt, aki a kocsi másik végében telepedett le, és nyomban olvasni kezdett. Annak ellenére, hogy bőven hallótávolságon kívül ült, a két férfi mégis suttogva beszélt egymással.

– Jó újra látni, Jerry – szólalt meg Lamont. – Gratulálok a jól megérdemelt előléptetéshez!

– Köszönöm, uram.

– Nyugodtan tegezzél! Emlékeztetnélek, hogy immár nem tartozom a rendőrség kötelékébe.

– A kóristának köszönhetően – jegyezte meg Summers.

– Honnan is ismered a kis szemétládát?

– Együtt jártunk a rendőrképzőre. Mindenben évfolyamelsőnek bizonyult, kivéve a piálásban és a csajozásban, így aztán nem is lettünk jó barátok.

– Ezt örömmel hallom.

– Ezért is gondoltam, ha netán szívesen visszavetnéd az előmenetelében, talán tudnék segíteni.

– Mi az elképzelésed?

– Mit szólnál egy jól fizető részmunkához? – kérdezte Summers, külön hangsúlyozva az anyagiakra vonatkozó jelzőt. – Bár lehet, hogy találtál már magadnak melót.

– Igazság szerint túl sok a nyugdíjas zsaru, akik mind bűnügyi szakértőként tekintenek magukra, és ugyanazt akarják csinálni. Arra gondoltam, szívesen nyitnék egy kocsmát, sőt a megfelelő helyet is kinéztem már, csak sajnos nem tudtam leszurkolni a bérleti díjat.

– Mennyit kértek érte?

– Húsz kilót. Tízet még valahogy sikerült volna összevakarnom, két válás után és egy jelzálogkölcsönnel azonban sehogy sem tudtam kiegészíteni.

– Ismerek valakit, aki segíthetne neked ebben az ügyben – mondta Summers.

– Mit várna cserébe tőlem?

– Semmi megerőltetőt. Ráadásul el sem tudnék képzelni senkit, aki alkalmasabb lenne a feladatra, mint te.

– Hallgatlak.

Summers részletesen elmondta, mit várna el tőle az ismerőse tízezer fontért cserébe.

– Muszáj lesz átgondolnom – felelte Lamont, miután végighallgatta a másikat.

– Megértelek, Bruce. Ugyanakkor ne feledkezz meg a határidőről!

Amint a szerelvény megállt, az ajtók pedig kinyíltak, Summers anélkül leszállt, hogy egyáltalán tudta volna, melyik megállóhoz érkeztek. Lamont elment a Victoria állomásig, ahol átszállt a zöld vonalra.

A fiatal nő, aki a könyvet olvasta, nem követte. Rebecca Pankhurst azonban pontosan tudta, hová tart az egykori főfelügyelő.

– Az elhunytat szeretném látni – közölte William.

– A családjához tartozik? – kérdezte tőle udvariasan az idős pap.

– Nem, atyám, ugyanakkor elfogatóparancsom van Miles Faulkner ellen – felelte William, bár pontosan tudta, hogy a jogköre csak Anglia partjaiig terjed.

A pap alaposan megnézte az iratot, amely azonban nem hatotta meg.

– Sajnos immár egy magasabb ítélőszék előtt kell majd felelnie, fiam.

– Biztos igaza van, atyám, mégis látnom kellene a holttestet, mielőtt visszatérnék Londonba.

– Sajnálom, nyomozó úr, de mint mondtam, kizárólag családtagok...

– Én az vagyok – szólalt meg Christina közelebb lépve. Kinyitotta a retiküljét, és elővette az útlevelét, amelyben még a férje után viselt neve szerepelt.

A pap megvizsgálta az okmányt, majd fejet hajtott.

– Fogadja őszinte részvétemet, Mrs. Faulkner! Kérem, kövessen!

– Elkísérhetem? – kérdezte William.

– Nem, nyomozó úr – válaszolta a pap határozottan.

Ezek után William és Jackie kénytelen volt végignézni, ahogy a pap elvezeti Christinát a kis kápolna egyik ajtajához, amelyen az állt: Idegeneknek belépni tilos. Az idős férfi előreengedte a nőt.

– Jobban örültem volna, ha a saját szememmel látom a holttestet – jegyezte meg William.

– Én is – felelte Jackie. – Ha létezik azonban valaki, aki még nálunk is jobban örül annak, hogy a fickó halott, az az özvegyen maradt felesége.

William egyetértően bólintott. Nem sokat kellett várniuk, hogy újra kinyíljon az ajtó, és kilépjen Christina, az alkalomhoz egyáltalán nem illő mosollyal az arcán. Odament a két rendőrhöz, a pappal a nyomában.

– Miles volt az. Még a kedvenc karórája is megvan – mondta, és felmutatott egy Cartier Tanket, a hátlapján az „M. H. F.” monogrammal. Christina a retiküljébe ejtette. – Most már csak annyi maradt, hogy végignézzük, ahogy elemésztik a testét a pokol lángjai – tette hozzá suttogva.

– Ha velem tart, Mrs. Faulkner, megmutatom a családtagok számára fenntartott padot – szólalt meg a pap, majd megindult a kápolna eleje felé. Miután a három „gyászoló” helyet foglalt, a férfi kiment, hogy felkészüljön a szertartásra.

– Láttad, ki érkezett meg az imént? – súgta oda Jackie Williamnek. – Épp most ült le hátul.

Ahogy a másik megfordult, Booth Watson összetéveszthetetlen alakját látta. A férfi lehajtotta a fejét, mint aki mélyen imádkozik.

– Most már biztosra veszem, hogy Miles halott – mondta William –, Booth Watsonon kívül ugyanis nem ismerek olyan embert, aki képes volna kiszámlázni, hogy részt vett egy temetésen. Vajon ki lehet az a fickó, aki néhány sorral hátrébb ül?

– Fogalmam sincs – válaszolta Jackie. – Úgy néz ki, mint egy alpesi kobold. Talán Faulkner svájci bankára.

– Szerintetek Booth Watson tudja, hol vannak a festményeim? – szólalt meg Christina.

– Nyilván tudja – felelte William –, ami persze nem azt jelenti, hogy ezt el is árulja.

– Amennyiben neki kell végrehajtania a végrendeletet – mondta Jackie –, nem lesz más választása.

– Bőven képes kidumálni magát egy ilyen helyzetben – jegyezte meg William.

– Mi lelt, kórista? – értetlenkedett Christina.

– Gyászszertartásunkat az Úr imádságával kezdjük – szólalt meg a pap, miközben körbehordozta a tekintetét a kevés egybegyűltön. – Miatyánk, aki a mennyekben vagy...

– Nem mintha Miles lelke oda szállna – jegyezte meg Christina alig hallhatóan.

A pap, mit sem törődve a gyászolók látszólagos érdektelenségével, folytatta a szertartást, több, rosszul kiválasztott imát is közbeiktatva.

– Mielőtt sor kerül a hamvasztásra – mondta –, az egyik jelenlévő szeretne néhány szót szólni az elhunyt barátja emlékének adózva.

William elképedve nézte végig, ahogy Booth Watson lassan előrelépdel, majd az egybegyűltek felé fordul.

– Megtiszteltetés volt számomra – kezdte –, hogy több mint húsz évig ismertem Milest, nemcsak mint jogi tanácsadója, hanem közeli barátjaként.

– Csak mert hajlandó volt fizetni – dünnyögte maga elé Christina.

– Hihetetlen nagylelkűség és kedvesség jellemezte őt, aki mindig a saját érdeke elé helyezte a másokét.

– A volt férjemről van szó? – hüledezett Christina.

– Soha nem tapasztalt mértékben támogatta a közvetlen környezetét, miközben a vagyonát a nemzettel is megosztotta. Számos barátjának fog hiányozni.

– Nem sokat látok itt – jegyezte meg Christina, miközben körbenézett.

– Viselkedj! – szólt rá incselkedve William, miközben az ügyvéd tovább sorolta az elhunyt érdemeit, mit sem törődve azzal, hogy az egybegyűlt gyászolók felét a Scotland Yard két embere alkotta.

– El sem tudom mondani, mennyire fog hiányozni – zárta Booth Watson a gyászbeszédét.

– Főként azért, mert nem fizet több ügyvédi díjat – szólalt meg ismét Christina suttogva. Booth Watson a koporsó felé fordult, fejet hajtott, majd visszatért a helyére.

Ezután William végignézte, ahogy a pap megnyom egy gombot, mire a koporsó lassan megindult egy görgősoron, majd kinyílt egy kis kétszárnyú ajtó, amivel véget is ért Miles Faulkner földi pályafutása.

Néhány másodpercnyi csend után a pap közelebb lépett, hogy elmondja a záróáldást. Végül Händel Hallelujájának egy lebutított változata csendült fel magnóról, amitől a zeneszerző valószínűleg forogni kezdett a sírjában.

A szertartás végeztével Christina a kis templomkertbe ment Williammel és Jackie-vel együtt. Booth Watson a keskeny ösvény egészét elállva várta őket.

– Válthatnánk esetleg néhány szót négyszemközt, Mrs. Faulkner? – kérdezte az ügyvéd kimérten.

– Bármit, amit szándékában áll közölni velem, Mr. Watson, a barátom, Warwick felügyelő is hallhatja – felelte Christina öntudatosan.

– Ha így látja jónak. Minden bizonnyal tisztában van vele, hogy a Sir Julian Warwick által megfogalmazott válási megállapodás értelmében a néhai ügyfelem jelentős műkincsgyűjteményének a fele önt illeti.

– Tudja is, hol van?

– Jelenleg egy itteni bankfiók páncéltermében őrzik – válaszolta Booth Watson. – A saját tetszése szerint bármikor hozzáférhet az adott műtárgyakhoz.

– Akkor mit szólna a mai naphoz? – vetette fel Christina dacosan.

– Ugyanakkor – folytatta az ügyvéd mit sem törődve a nő kérdésével – arról bizonyára nincs tudomása...

– Most következik az apró betűs rész – méltatlankodott Christina.

– ...hogy a férje végrendelet nélkül halt meg. Mivel a válásuk kimondására nem került sor a bíróságon, Miles pedig vér szerinti leszármazott nélkül halt meg, maga számít a legközelebbi hozzátartozójának és a vagyona egyedüli örökösének.

– Minden az enyém? – hitetlenkedett Christina.

– Ahogy mondja, asszonyom – felelte Booth Watson kissé meghajolva.

– Most már tényleg elhiszem, hogy meghalt – jegyezte meg William, miközben feltűnt a pap, gyászos ábrázattal. – A műkincsekhez ugyanis csak a fickó holttestén át juthatna hozzá bárki is.

– Intézkedem, hogy a hamvakat a címére szállítsák, Mrs. Faulkner – közölte az ügyvéd. – Gondolom, szeretné egy alkalmas helyen szétszórni.

– Mondjuk a pokolban? – javasolta Christina.

Aznap reggel három levél pottyant a padlószőnyegre, közülük kettő barna borítékban. Az egyik a kedvenc fogadóirodájától érkezett, és azoknak a lovaknak a nevét tartalmazta, amelyek végül nem váltották be a hozzájuk fűzött, pénzben is kifejezett reményeit. A másodikban az adóhatóság figyelmeztette arra, hogy amennyiben nem rendezi a hónap végéig az adótartozását, kamattal fogják terhelni az összeget.

A harmadik levelet, amely fehér borítékban lapult, egy számára ismeretlen ügyvéd küldte, és arra emlékeztette, hogy a második feleségének járó tartásdíj kifizetése immár egy hónapja várat magára, hozzátéve, hogy további késlekedés esetén kénytelen lesz jogi útra terelni az ügyet.

Ekkor határozta el magát.

Lamont tíz óra előtt tíz perccel kerekedett fel a Hammersmith negyedben lévő otthonából, ahelyett azonban, hogy jobbra fordult volna a legközelebbi metróállomás felé, mint azt tette minden hétköznap az elmúlt nyolc évben, az ellenkező irányba indult meg. Mintegy száz méter megtétele után balra fordult, és elsétált az utca végén álló telefonfülkéig. Miután körbenézett, hogy meggyőződjön róla, senki sem követi, kinyitotta az ajtaját, és belépett.

Egy pillanatra elbizonytalanodott a hívással kapcsolatban, amikor azonban megütötte a fülét a közeli templom harangozása, kézbe vette a kagylót, és tárcsázta a számot, amelyet fejből tudott, mivel nem engedhette meg magának, hogy véletlenül a felesége kezébe kerüljön egy cetlin.

Lassan ütötte be a számokat, tudta ugyanis, hogy Summers már várni fogja a hívását egy másik telefonfülkében a város túloldalán. Egyetlen csörgés után felvette.

– Halló! – szólt bele a másik. Semmi bemutatkozás vagy udvariaskodás.

– Elfogadom az ajánlatodat, de nem az általad vázolt feltételekkel. Előleget akarok.

– Nem ebben állapodtunk meg.

– Akkor keresned kell valaki mást, hogy elvégezze a piszkos munkát.

A másik hosszan hallgatott, mielőtt megkérdezte volna: – Mennyi kellene?

– Kétezer, a többi pedig akkor, ha elintéztem, amit el kell.

– Mikor és hol találkozzunk?

– Ma este. Ugyanott és ugyanakkor, mint múltkor. – Azzal Lamont letette a kagylót, és megindult hazafelé. Egy pillanatra nyugtalanító érzés kerítette hatalmába a lakása közelében lévő buszmegállóban várakozó nő láttán. Valahonnan ismerősnek tűnt.

Amikor a megállóba gördült a kétszáztizenegyes járat, Rebecca Pankhurst gyorsan felpattant, miközben azon tűnődött, a férfi vajon észrevette-e. Ha megfordult volna, megkapta volna a kérdésére a választ.

{1} Queen’s Counsel, azaz a brit uralkodó személyes jogtanácsosa. – A ford.

{2} A szentírási részleteket a Károli Gáspár-féle fordításban közöljük. – A szerk.