Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ KÖNYV

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

MÁSODIK KÖNYV

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

HARMADIK KÖNYV

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

NEGYEDIK KÖNYV

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Surányi Miklós

A NÁPOLYI ASSZONY

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-622-5 EPUB
ISBN 978-963-559-623-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1924

a borító Benedetto da Maiano (1442 – 1497)
Beatrix királynét ábrázoló domborműve
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖNYV

I

Mindenki utána nézett, ahogy a pékek alsó és felső utcájának összehajlásánál, a posztókereskedő regensburgiak és kölniek udvarán a Lugecknek nevezett piactér házai előtt titokzatos nyugalommal, gyermekes bámészkodással végigballagott. Már a ruházata is csodálkozásba ejtette a polgárokat, pedig azok éppen itt, az árucsarnokok, kiskereskedő-bódék és lerakodótárházak között ugyancsak megszokták az idegeneket. Ez volt a tizenötödik századbeli Bécs legtarkább városrésze, amelyről a hosszú, vörös, csapzott hajú, mindig éhes és mindig szerelmes utcai poéta, Beheim Mihály azt állította, hogy boltjai alatt zsidók, görögök, németek, franciák, törökök, spanyolok, olaszok úgy sürögnek-forognak, rikácsolnak, kurjongatnak, mint Bábel tornya körül a bibliai népek tengernyi fajzata.

Május vége felé járt az idő, a nap verőfénye még nem perzselte, csak gyengéden cirógatta a járókelők szabadon hagyott nyakszirtjét. Az idegen mégis hajadonfővel járt a Duna felől fújdogáló szélben, amely hosszú, vörösesbarnás, kissé őszülő fürtjeit néha meglobogtatta, felborzolta és meglengette, mint egy nagy, nemes paripa sörényét. Rengeteg termetét, amely nem hosszúságban, hanem szélességben hívta ki az emberek gúnyos bámulatát, olyan finom, meleg, puha posztóból készült, csaknem bokáig érő kabát takarta, hogy az üvegezett boltkirakatok mögött ácsorgó kereskedők megcsóválták a fejüket.

- A legdrágább brabanti gyapjúból készült firenzei kelme... ez valami pápai legátus vagy velencei bankár.

És izgatottak lettek, és egymásnak mutogatták a tétova jövevényt.

- Csoda, hogy nem jár hordszéken, s nem kíséri a kliensek, zsoldosok, szolgák és egyéb ingyenélők serege - jegyezte meg irigykedve egy sápadt, lenhajú északnémet kereskedő, aki áruit már hónapok óta őrzi az ostrom miatt haszontalan és tespedő időtöltésben.

- Bizonyosan Mátyás király udvarából jön - tette hozzá egy fiatal városi jegyző, aki mindenkiben kémet szimatolt, és elfutott, hogy jelentést tegyen a városbírónak.

Az idegen nem hallott semmit, és nem vett tudomást a feléje tornyosuló érdeklődés morajlásáról. Nagy, vörös, széles, mosolygós arcát hol jobbra, hol balra fordította, és elnézegette a keskeny, magas, csúcsos vagy lépcsőzetes homlokzatok feliratait, festményeit és domborműveit. Lustán szedegette vastag, kövér lába szárait, amelyen sötétbarna, puha selyemnadrág feszült, alul kényelmes, barna cipők magas szárába gyűrve, mintha súlyos dór oszlopokat finom spanyol arab bőrbe és selyembe pólyáznának. A cipő felső szélén, a kabát hajtókáján, az ujjak feltűrt végén keskeny oroszországi prémcsík jelezte lovagi rangját az idegennek, aki damaszkuszi rózsavíz illatát árasztotta maga körül, mint egy bálba készülő fiatal menyecske. Pedig látszott rajta, hogy túlvan az ötvenen, s néhány foga, ha kicsillant nevető ajkai közül, barna volt és erezett, mint az elefántcsont. Kövér, fehér, ápolt kezében vékony botot szorongatott, amely nagy, aranyos gombban végződött.

- Pfuj, undok, cicomás öreg cortegiano - állapította meg egy arra haladó teológus, aki Szent István dómjának iskolájában tanította a latin grammatikát, és néhány évvel ezelőtt Bolognában megismerkedett némely hiú és piperkőc humanistával.

Az idegen ezt sem hallotta meg, egyenletes lépéseit meg sem gyorsította, de mint aki már ismeri a járást, bekanyarodott a Hoher Marktra, s az öreg Bürgerschranne mellett meg sem állva, tovább kopogott a hegyes, apró kaviccsal fedett, fákkal körülültetett úton a Zsidó tér felé. Itt kissé megállapodott, megfordult, és hosszan utána nézett egy pirosra kifestett, rövid szoknyás, rongyos saruiban is kellemes külsejű lánynak, aki egy fürdőház kapuja alatt tűnt el, hátramosolyogva az előkelő idegen felé. Itt már százával nyüzsgött a nép, és az idegen észrevette, hogy az áradat magával ragadja az Am Hof széles, komor vásárterére. Hajósok és halárusok, céhek hosszú menete, diákok és csavargók összevissza keveredtek egy-egy pillanatra, míg a tanács emberei, poroszlók, zsoldosok és a lovagok szolgái el nem igazították az együvé nem való elemeket.

- Micsoda sokadalom ez? - kérdezte egy mellette eliramló, mezítlábas, rongyos nadrágú, báránybőr bundás paraszttól.

Az nem értette az idegent, kiöltötte a nyelvét, és tovább szaladt.

Egyszerre kürtharsona zengett fel messziről, emberek rohantak ki minden kapuból, s a fekete kabátos, aranygombos, sörényes lovagot magukkal vonszolták a karmeliták temploma mögé, a fegyverszertár és a pénzverőház által beszegett tornatérre.

A régi hercegi vár épülete előtt feketén hemzsegett a sokadalom. A piacok most ürültek ki véglegesen, miután reggel a polgárok, a lelkészek, a burgbeliek, aztán a parasztok, a munkások és a napszámosok bevégezték vásárlásaikat. Szombat volt, hetivásár napja. A Hoher Markt felől özönlöttek a pékek, halárusok és zöldséges kofák, a Lichtenstegről pedig a mészárosok. A Stubenthor irányából lacikonyhások szedelőzködtek fel, hogy hazavigyék a maradékokat. A Graben tejeskannái is itt csörömpöltek, és itt nyargalásztak fel s alá a céhek maszatos apródjai, csúfot űzve mindenkiből, de különösen a vidéki parasztokból, amíg nem akadtak egy-egy markos Till Eulenspiegelre, aki szóval is meg ütlegekkel is megtanította őket becsületre. Itt sétáltak fel és alá a bursák és kotteriák, a diákszállók és internátusok vidám lakói, akiknek egy része szívesebben járta a bor- és sörpincék hagyma- és alkoholszagú, szabad lányok kacajától, kóbor zenészek hárfáitól, színészek, csepűrágók, kalandorok és zsoldos katonák énekétől hangos tavernáit, mint a hercegi akadémia fehér, komor termeit.

Az idegen férfiú arca fel-felmosolyodott az utcai élet látványosságain. Nyaka szabadon piroslott ki mélyen kihajtott gyolcsinge fehérségéből; tokája kettős redőben lógott széles, erős álla alatt, s vastag, egyenes orra meg-megrándult, ha megfacsarta finom szaglószervét az utca közepén folydogáló zsíros, festékes, poshadt, szennyes lé illata, amely a bőrkereskedők, cserzővargák, posztómosók műhelyéből, csapszékek és mészárszékek udvarából szivárgott a kanálisba. Szemmel láthatólag tetszett neki ez az élet, aminthogy mértéktelenül vastag végtagjai, lelógó, hegyes és minden lépésnél megremegő hasa, széles, piros, húsos arca, szelíd kék szeme és őszbe borult, dús, lengő sörénye alatt nem is lakozhatott másmilyen lélek, mint csak azé az emberé, akinek minden tetszik ezen a világon, mert neki magának rendben van a szénája, vagy ha nincs is rendben, de majd rendbe jön Isten segítségével. Lemosolygott arcáról az élet szeretete, és ha szemével végiglegelt az összeszaladt polgárleányok lenge, színes, minden lépésnél szétnyíló, testhez tapadó szoknyáján, összecsucsorította ajkait, és halkan csettintett a nyelvével.

- Nálunk ugyancsak csinosabb tollazatuk van ezeknek a kis madárkáknak, de itt is gyenge a húsuk, és meleg lehet - Herkulesre mondom - az ölelésük.

Asszonyokban is minden tetszett neki, csak fiatalság és egészség piros illatát érezze testükön.

Ember ember hátán tolongott a barnára avult, esetlenül égre törő, felül csúcsos, alul idomtalanul terpeszkedő, gerendákkal, bolti fülkékkel, korridorokkal körülszegett épületek között.

A kövér idegen próbát tett, hátha szóba tudna valakivel elegyedni. Mellette egy fehér csuklyába burkolódzott barát izzadott. Ahhoz fordult ékes latinsággal.

A karmelita nagyon megörült az ismeretségnek.

- Ez Keller János császári helytartó műve - magyarázta izgatottan. - Az Isten megverte ezt a várost! - sóhajtott utána keservesen. - Ó, Ausztria, ó, Bécs! Mi lesz belőlünk, nyomorultakból! Naponta két temetést végzek, és senki sem fizeti a stólát, mert a város körül van zárva, és az emberek azzal érvelnek, hogy háborúban nem kell fizetni a papnak. Ők még a háborúból is hasznot akarnak húzni, domine. Kiűztük a zsidókat, s most a kölni meg regensburgi kereskedők szívják a vérünket. A tanácsban minden második ember magyarpárti, a barbárokkal tartanak, uram, akik disznó testébe bújt ördögök és fajtalan hun hajadonok ivadékai, és megeszik a saját magzatjukat, ha az nem ígérkezik elég erősnek, hogy majdan rabolni, öldökölni és gyújtogatni tudjon.

- A magyarok emberhúst esznek? - kérdezte az idegen szelíd borzalommal.

- Gyermekhúst, uram - jajveszékelt a fehér barát. - És vérfertőzők, hazugak, hűtlenek, törökkel cimborálók és kegyetlenek a magyarok. Tolvajok.

A tömeg harsány rikoltozásokkal fogadta a kürtösöket.

- Akasztani visznek valami eretneket? - kérdezte az idegen.

- Annál is rosszabbat - sóhajtott a barát. - A császár és a város árulóit hozzák. Az ott ni, az a sovány, fekete, az Haidn polgármester, a másik pedig Tenk, a városbíró... Vagy te nem is tudod, mi történik itten?

Az idegen szomorúan rázta a fejét:

- Most jöttem Milánóból.

- Haj, haj, Milánó - sóhajtott a barát. - Az aztán a város, láttam a dómot, micsoda nép, micsoda fejedelem! Micsoda stólák, micsoda temetések!

- Miért akasztják fel a polgármestert?

- Hja, te nem értheted meg a mi nyomorúságunkat. A nép macskát és patkányt eszik, hatvannégy pfenniget kérnek egy font borjúhúsért. A külvárosokban minden ház üres, a fák kérgét és a mezők füvét nem a barmok rágcsálják, hanem a szőlőmunkások. Dögvész van az éhségtől, a kántor megette a faggyúgyertyát a klastromban, és senki sem akarja a stólát megfizetni.

- Miért nem kergetik el az ellenséget? - kérdezte az idegen jámborul.

- Hohó, te nem ismered Mathias Corvinust, a hunok barbár fejedelmét!

- Nem hallottam róla.

A barát összerázkódott, és keresztet vetett magára. Ördögűző szavakat mormolt, s odasúgta az idegen fülébe:

- Ő a démonok királya, Lucifer előfutárja, Belzebub követe, Asmodi helytartója. Varázsló, mágus, ördögidéző és a pokol főkapitánya.

Az idegen hitetlenül mosolygott. A tömeg keményen tolakodott előre, és irgalmatlanul nyomkodta az ő kövér hátát és oldalbordáit. Csurgott róla az izzadság, és fulladozott a piszkos polgárok kigőzölgésében. A barát pergő nyelvvel folytatta:

- Mátyásnak semmiféle földi hatalom sem tud ellenállni. Ha mereven ránéz valakire, az menten a halál fia. Ha segítségül hívja túlvilági cimboráit, vízzel áraszthatja el Bécset, magasztalja a szőlőt, elsorvasztja a rügyet, terméketlenné teszi a földeket, barmokat és asszonyokat.

- Honnan ez a nagy varázshatalma?

- Eladta lelkét az ördögnek. Ezért szüntelen olyanon töri a fejét, ami kedvükre van a pokolbeli hatalmasságoknak. Ezért olyan vérszomjas, mint Néró és Diocletianus. Már tizennyolc éves korában megverte és börtönbe vetette nagybátyját és az esztergomi érseket, akiknek királyságát köszönhette.

Az idegen arca megrándult, de érdeklődve faggatta a barátot:

- Vérszomjas ember az a Mátyás?

- Antikrisztus - nyögött a másik. - Már saját országában is gyűlölik, és sokszor fellázadtak ellene. De neki semmiféle földi hatalom nem képes ellenállni. Ellenfeleit földbe ásatja övig, és meztelen testüket nyíllal lövöldözi. Ha egy faluban egyetlen ellensége van, az egész falut elfogatja, s az ártatlanokat karóba huzatja, forró zsírban megsütteti, kutyákkal marcangoltatja, ágyúba gyömöszölve kilöveti, gégéjüket, beleiket kitépeti. Különösen szeret asszonyokkal kegyetlenkedni. Ezeket a hajuknál fogva felakasztatja, és meztelenül korbácsoltatja, csecsemőiket a mellükhöz szögezteti, vagy lyukat vágat a testükön, s azon dugja be a gyermekük fejét. A kisdedeket megfőzeti és anyjukkal megeteti...

- Kitől hallottad mindezt, domine? - kérdezte az olasz, és kabátja ujjával gyöngyöző homlokát törölgette.

- Beheim Mihálytól, aki a császár poétája és zsoldosa volt, az isten nyugosztalja.

- Én Drakul vajdáról, az oláhok fejedelméről hallottam ezeket a szörnyűségeket.

A barát ingerülten felcsattant:

- Drakul vagy Mátyás, egyre megy. Otthon Drakulnak hívják a barbár oláhok.

- Magyarok - javította ki az olasz.

- Egyre megy - erősködött a barát. - Barbárok. Ördög fajzatjai... ellenségeink, s nekünk, gyenge, gyámoltalan és bűnös bécsieknek vele, az Antikrisztussal kell megküzdenünk. Ó, Bécs, ó, Ausztria, széttépnek téged a fenevadak, a sátán kutyái, ha meg nem könyörül rajtad a mindenható Isten!

- Hát a császárban nem bízol? - kérdezte egy kevéske gúnnyal az izzadó lovag. - Hol van a császár, a birodalom, a pápa, az egyház?

A barát körülnézett, és egészen füléhez hajolt az idegennek:

- Már tavaly itt hagyott bennünket, s leveleket küld pénz és hadsereg helyett.

- Hát Miksa, a trónörökös?

- Menyasszonya szoknyáján ül, vagy a burgundi királyságért verekedik.

- A főurak?

- Tolvajok.

- A tanács?

- Tolvajok. Látod, ott evickél a hóhér kezei között a polgármester. Elcsente a gabonát a nép orra elől. Az a másik, akinek most szúrja ki a bakó a szemét, az a városbíró. No, az sem fogja többé az aranyait olvasgatni. Ilyenekre vagyunk bízva, s az Antikrisztus már St. Max és St. Paul hídján ütötte fel főhadiszállását. A császár meg leveleket ír - ismételgette káromkodva -, s azzal biztat bennünket, hogy az asztrológusok a magyar király közeli halálát jósolják a csillagok állásából, tehát nem érdemes pénzt és vért fecsérelni a védekezésre.

- Ha az asztrológusok mondják...

- Dögvész rájuk, valamennyire! - ordította a karmelita. - Csalják, lopják, meggyalázzák az embert... olyanok, mint az orvosok. Tőlem is egy bajor aranyat kért doktor Tichtel egy nyomorult köpölyözésért. Tolvajok.

Az elítélteket ezalatt a tér közepén felállított emelvényen marcangolták a hóhérok. A tömeg zúgott és káromkodott. Anyák felemelték csecsemőiket, hogy lássák az árulók és uzsorások bűnhődését. A barát magyarázta:

- Itt szokták a városbíró és a tanács ítéleteit végrehajtani. Itt vágják ki az eretnekek és hazugok nyelvét s a tolvajok karját; a szökevények lábát itt fűrészelik le tövestől az Isten szentséges nevében. Kerékbe törik a fajtalanokat, kiszúrják a szemérmetlenek szemét, megégetik a boszorkányokat, és felakasztják a rablókat és zsiványokat, de az árulóknak, uzsorásoknak nincsen méltó büntetésük e földön.

- Akár csak Drakul vajda udvarában - tette hozzá gúnyosan az idegen.

A barát az emelvényen ülő előkelőségekre mutogatott.

- Látja, az ottan dr. Keller, a helytartó s az a két vitéz, vértben, ezüstben és tollas fövegben: Hans Wultersdorfer és Strahl, császári kapitányok. Az a kis köpcös, az a dominikánusok perjele, az a hófehér aggastyán Fruman, az egyetem rektora.

- Ki olvassa az ítéletet?

- Pempflinger, az új városbíró. Megsúgom magának, hogy az is gazember, magyarpárti.

- És az az aranyláncos, prémkabátos, bársonysüveges?

- Az Een, a polgármester. Kétszínű, gyáva, alattomos fickó. Egyetlen derék ember van ott az emelvényen, azt mondom önnek, domine.

- Nos?

- A hóhér, aki most vágja le Lorenz Haidn kezét.

Az idegen összeborzadt. A nép üvöltött rémületében és bosszúja gyönyörűségében. A trombitások szakadatlanul harsonáztak, a papok hangosan mondták a könyörgéseket, a gyermekek sírtak, az asszonyok ájuldoztak, de felmásztak a bódék tetejére, hogy lássák a két városi elöljáró kínszenvedését.

- Úgy kell neki, miért rejtette el a gabonánkat!

- Pénzt találtak nála ládaszámra.

- Tépjétek ki hazug nyelvét!

- Dobjátok kerékbe, törjétek össze csontjait a tolvajoknak!

A céhek meglobogtatták zászlóikat, mint úrnapján vagy feltámadáskor. Senki sem tudta, félelemtől vagy örömtől reszket-e egész testében.

- Kenyeret, kenyeret! - ordították a külvárosiak.

- Ne öljétek a szerencsétleneket, inkább adjátok fel a várost! - kiabálták mások, de hamarosan elhallgattak, és véres fejüket tapogatták.

Az idegen tűrhetetlennek kezdte érezni a hőséget, a szorongást, a csatorna és a tömeg kigőzölgését és a barát fecsegését. Látni is alig látott valamit, csak mintha amfiteátrumban ülve nézne véres tragédiát. Közvetlen szeme előtt vonagló, rángatódzó vállakat, jobbra-balra hajladozó fejeket és hadonászó vörös, szőrös, kék eres, izmos karokat látott; azon túl a sapkás és kopasz fejek erdejét; tovább zászlókat és kimagasló alakjait a lovagoknak vagy zsoldos katonáknak; aztán egy emelvényt, rajta elmosódó, izgő-mozgó figurákat, homályosan, fetrengő, térdre bukó és kínszenvedésben vonagló elítélteket, nekigyürkőzött hóhérokat, akik ugrálva és nagyokat dobbantva dolgoztak, mint a mészárosok. Ezeken túl látta a hegyes kőházakat, néhány templomtornyot, amelyek nem szédültek le, nem roskadtak össze e vérfagyasztó színjátékra, végül az eget, amely borongós volt, fellegekkel terhes, baljóslatú és ólmos. A fellegeken túl elképzelte az Úristent, aki összeráncolja a szemöldökét, és villámjaival szándékozik lesújtani.

Ennyit látott a kövér, nehéz selyem- és posztóruhájában lihegő olasz, és a gyomra émelyegni kezdett. Határtalanul megörült, amikor a tavaszi felhők nyiladozni kezdtek, és le-lepottyant a tömeg fejére egy-egy kövér esőcsepp.

Az emberek megdühödve kiabálták:

- Végezzenek a gazemberekkel! Látni akarjuk a fejét az uzsorás Tenknek. Ide a fejét!

Az eső sűrű cseppekben hullott a kiabálók fejére. A barát nyakába húzta kámzsáját, és halkan mormogott:

- Haragszik az Ég is... haragszik az Úr! Misericordia!

Aztán felkapta fejét, és harsányan elkiáltotta magát:

- Bécsiek, tartsatok bűnbocsánatot! Böjtöljetek és imádkozzatok! Nyakunkon az Antikrisztus, ó, Bécs, ó, Ausztria, Isten irgalmazzon nekünk, szegény bűnösöknek!

- Hiába minden vérontás, minden penitencia! - jajveszékelt egy dagadt képű, bozontos állú, nyurga, öreg fickó, kiszolgált zsoldos vagy megrokkant útonálló lehetett - a magyarok oly sokan vannak, mint a csillagok az égen.

- Adják fel a várost! - kurjantott egy hajós, aki Pozsony felé igyekezett áruival, de itt rekedt Bécsben, mert az ellenség hármas lánccal elzárta a Dunát.

A hajósnak nekiestek, és agyba-főbe verték. De azért elég sűrűn hallatszott:

- Ne csalják a népet! Könnyű a gazdagoknak! Azoknak teli van az éléstáruk.

- Kenyeret, gabonát!

- Két hét óta sótlanul eszem az útilapuból főzött reggelimet.

- Tolvajok!

Ez a szó végigzúgott a tömegen, mint örökké visszatérő refrénje egy nagyheti jeremiádnak.

Egy vállas, tagbaszakadt hentes elkurjantotta magát:

- Menjünk a falakra! Űzzük el a magyarokat!

Senki sem válaszolt.

A barát megrántotta szomszédja kabátját:

- Látod, egyetlen ember akar csak hadakozni.

- Miért van ez így? - kérdezte kíváncsian a lovag, és zsíros arcából mosolyogva nézett ki jóságos kék szeme világa.

A karmelita vállát vonogatta.

Villám hasította végig az égboltozatot, s nyomban utána két hatalmas dörrenés rázta meg az ablakokat.

- Mi ez? - hökkent meg a vitéz henteslegény. - Ilyen égzengést még nem hallottam.

- Ez inkább ágyúszóhoz hasonlít, mint égdörgéshez - jegyezte meg a rokkant zsoldos.

- Égzengés.

- Ágyúszó.

Így kiabáltak összevissza az emberek, és forgatták a fejüket, hogy honnan jön az újabb veszedelem.

- Nézzétek azt a felhőt! - jajdult fel a karmelita, és hosszú ujjával egy sötét, sűrűn gomolygó fellegre mutatott, amely rengeteg szekérhez hasonlított, hosszan előrenyúló, idomtalan vastag rúddal, s a rúd végén füstfekete pára kavargott.

- Az Antikrisztus ágyúszekere! - bődült el a rokkant katona.

- Felhőből lövi Bécset az Antikrisztus - mondta utána egy könyvkötő, aki az artium facultas kliense lévén, sokat hallott a mágusok tudományáról.

- Ágyú, felhő, Antikrisztus, Isten irgalmazz nekünk!

Az asszonyok belefogtak a Libera nos Domine szívet tépő dallamába.

- Bizonyos, hogy itt titokzatos erők munkálkodnak - súgta szomszédjának a barát. - Csupa titok és varázslat mindenütt. Tegnap, lám, a klastromban járt egy korneuburgi menekült, s elmesélte, hogy pont éjfélkor pokoli csörtetés, ugatás, üvöltés, bőgés, dobogás verte fel álmaiból. Kinéz, hát látja, hogy az országúton, erre Bécs felé, négyezer veszett kutya lohol kilógó nyelvvel, behúzott farokkal, véres horpasszal, ugatva, szűkölve, mint a megszállottak. A falka után négyezer disznó röfögött, mindegyik hátán egy-egy meztelen szűzleány.

- Boszorkányok? - kérdezte az olasz.

- Biztos, hogy boszorkányok. A magyarok ősanyái, akikből támadtak.

- Nos és azután?

- A disznók után ökörgulya loholt. Irtózatos szarvaikkal egymásba akadva, egymást legázolva, véres patakot hagytak maguk után. A gulya után fegyveresek vágtattak, tűzokádó lovakon, talpig vasban, csörömpölve, dobogva, de fej nélkül valamennyien. Ez a Mátyás fekete serege, amelynek feje sem látszik ki a vértből és a páncélsodronyból, amibe elbújnak a golyós fegyver és mérgezett nyilak elől. A vitézek után egyedül száguldozott egy óriási lovas, aranyban, vérben, verejtékben, mint...

- Az Antikrisztus - vágott közbe az idegen.

- Mátyás volt, Mathias Corvinus, és nincs előle menekvés, mert ő a mi hátunkon táncoló súlyos tenyere a büntető Úristennek - harsogta a pap.

Azután a szomszédjaihoz fordult, és megáldotta őket:

- Hogy erőt ne vegyen rajtatok a gonosz, és fel ne perzseljen a felhőszekérből fejetekre hulló tűzeső. Ámen.

Sok asszony sírva fakadt, és a barát kezeit csókolgatta. Az eső keményen verte a koponyákat, a tömeg siettette a kivégzést.

- Gyorsan a fejét a semmirekellőnek!

Újra és újra megdörrent az ég, mintha földre zuhanna a mennyek boltozatja. Rettenetes csattogás, zengés, dördülés rázta meg a levegőt, szélvihar kerekedett, a házak ablakai csörömpölve hullottak a földre.

- Ez az Antikrisztus műve - hördült fel a karmelita, és kámzsája alól feszületet rántott ki, és az ég felé nyújtotta: az Antikrisztussal szembe a Megfeszítettet.

- Egyebet is tud ám az Antikrisztus! - kiáltott fel egy péklegény ijedt humorral, és bütykös ujjával keletre mutatott, ahol Mátyás tábora állott közvetlenül a Niclas-hídfő előtt. Mindenki abba az irányba pillantott, és a rémület kiáltása szakadt fel a torkokból. Ott apró, vörös lángok lobbantak fel a magasba, amelyeket velőtrázó dörrenés követett.

- Az Antikrisztus ágyúi! - ordított a szerzetes, s most már mindenki tudta, hogy az égi háború zenebonájába az ostromló Mátyás király is beleszólt.

Még Mátyás messzehordó lövegei sem tehettek kárt a város belsejében - ezt valószínűleg az ostromló hadvezér is tudta -, de az égzengés, orkánfütyülés, esőzuhogás rémítő hatását bizonyára ki akarta használni a bécsi szívek megdermesztésére.

- Az Antikrisztus harcba szállt a tolvajok és latrok érdekében! - üvöltötte a szerzetes, és bemenekült egy vastag falú ház bejárata alá.

Az emelvényen most már gyorsan végeztek az elítéltekkel. Haidn polgármestert felakasztották, Tenk városbírót pedig lefejezték.

A tömeg szétfutott. Félóra múlva üres lett a régi Burg tájéka, csak a halottak körül foglalatoskodott néhány törvényszolga, poroszló, bakó és lelkiatya. Asszonyok felmosták a vért, és a néptelen utcákon csakhamar megjelentek a nehéz, otromba halottas kordék, hogy kivigyék a hullákat a város erődítésén túl, a megbélyegzettek, latrok és öngyilkosok temetőjébe.

A kordét egy részegen dülöngő, rongyos ember kísérte. Az eszelős Thomas volt, aki az ostrom alatt két fiát elveszítette, és koldussorsra jutott. A szerencsétlen ördög szeméből potyogott a könny, és részeg, rekedt hangon ismételgette:

- Drága a kenyér, és olcsó az emberélet.

*

A szél elült, az eső éppoly hamar elállott, mint ahogy kerekedett, a nap újra kisütött, mintha e nyájas, meleg, óriás barátja, anyja, tápláló dajkája a földnek kizárólag csak az emberi kegyetlenség szörnyű pillanataira fordította volna el arculatát. Sugárzott, melegített, éltetett május végi derűs, megbocsátó kedvében, feledve a holtakat és új életre bátorítva az eleveneket.

Az idegen lovag is kibújt valahonnan, egy fából összetákolt bolt gerendái alól, és egykedvű nyugalommal visszasétált azon az úton, amelyen két órával előbb idejött. Barátja, a karmelita, néhány hebegő szóval elbúcsúzott tőle, és besurrant a kolostorba.

Az idegen utána mosolygott. Úgy látszik, kövér, puha kebelében olyan szív dobogott, amely a fecsegőket, rágalmazókat, korlátoltakat, babonás és kegyetlen képmutatókat is szerette.

Hogy átkozta az asztrológusokat - gondolta magában -, és az első mennydörgésre túlvilági szellemek, Antikrisztus, Asmodi és a fekete mágia jutott eszébe szegénykének.

Útközben komolyan elgondolkozott. Körülnézett a néptelen utcákon.

Mi történik itten? Látszólag minden izgalom megszűnt a városban, de a házak falain belül remegnek a szívek, és sötét gond, kétség és határozatlanság tépi az emberek agyát. Az árva Bécs ostroma már hónapok óta tart, sehonnan sem int segítő kéz, az éhség és munkátlanság nyomorult izgalma tűrhetetlenné teszi az életet. A tanács fele amellett erősködik, hogy fel kell adni a várost. Az egyetem is titkon ezt óhajtja, a polgárok unják a háborút, csak a császárral szemben szégyenkezik mindenki. Egymást marják, rágalmazzák inkább, és figyelik egymás mozdulatát, hogy kire foghassák majd rá a kezdeményezés gyűlöletes szerepét. Mátyástól rettegnek, de reménykednek is benne. Egy kis nemzeti megalázkodás árán sok jót lehet tőle várni: fényt, hatalmas udvartartást, bő élelmet, pénzt, a kereskedelem és ipar feltámadását. Bizonyára ezt latolgatják most a polgárok, akik életüket házuk szűk falai között töltik; a céhek, amelyek körmenetek, vasárnapi mulatozásaik, békés sörözgetéseik és vagyonosodásuk után siránkoznak. Nem értik sem a birtokosok, sem a papok, sem a hivatalos vezetők vonakodásait. A nagy napon a polgármester és a városbíró kivégzését nem is az ők, hanem a kenyértelen, izgága, munkájukat vesztett csőcselek és a zsoldos katonák kívánságára rendelte el a császár helytartója. A forradalmi indulatokat akarták ezzel levezetni: látványosságot és elégtételt adni a népnek, türelemre szoktatni véres szórakozásokkal, mígnem valami isten csodája el nem dönti a város sorsát.

Erről tűnődött útközben az idegen, és finom ajkát gúnyosan felbiggyesztette.

- Úgy kell a császárnak. Gyűlölöm a fajtáját, egész guelf csőcselékével együtt. Éljen a szabad, szép, független Latium, Vergilius és Cicero megszentelt földje. Gyűlölöm ezt a piszkos, pocsolya- és szemétdombszagú tömeget, németet, zsidót, csehet, morvát... pfuj...

Aztán elmosolyodott.

- Szegény férgek... kemény táncot járat majd velük az isteni Mathias! Ezek majd megtanulják, hogy mit tesz az: modern államban, imperátor alatt élni, mint egy római castrumban...

Nyomban el is komolyodott.

- Kár értük... Olyan szépen eljátszadoztak eddig öreg, nagy orrú, babonás, gyáva, fogatlan, vénasszony császárukkal. És milyen szép házakat építettek: kövezik az utcákat, ejnye, szorgalmas egy népség, azt meg kell adni nekik. Fákat ültetnek a gyalogjárók szélére... nini, hogy rügyeznek a cserfák és a gesztenyések... És csinosak az asszonyaik.

Őrjárat haladt el mellette. A vezetőjük tollas föveget viselt, és barna mechelni posztóban illegette vékony derekát.

- Adj Isten, vitézek! - szólt rájuk barátságosan.

Azok köszöntek, és tovább rótták az utcákat.

- Kár volna értük.

Egy vastag falú ház ablakmélyedéséből anya, két nagyocska leány és egy szőke fürtű gyermek kandikált a napsütéses, nedves, csöpögős, tócsás utcára.

Az idegen nyájasan intett feléjük.

- Hogy reszket a szívük szegénykéknek!

A szíve felmelegedett, és elképzelte a bécsiek boldog, derűs családi életét. Már sajnálta őket, és szeretett volna beállítani hozzájuk, egy pohár mézzel kevert sört és pirított ringilát, kerek, ropogós, finom cipót elfogyasztani.

- Tulajdonképpen miért is háborúskodnak az emberek? - tűnődött elérzékenyülve, s már megszerette a bécsieket, megbocsátott a császárnak is, és legjobban azt kívánta volna, ha minden a régiben marad, s ő előadásra jelentkezhetnék a hercegi akadémián latin és görög auctorokból.

A Lugeckre érve, nem látott mást, csak hazasiető, ijedt, szepegő polgárokat, részeg zsoldosokat, fuvarosokat, akik elkésve érkeztek a külvárosokból, egyetemi klienseket, docenseket és diákokat, akik a bursákba igyekeztek vacsorára.

Egy artista diák ittas fővel baktatott szembe az idegennel. Egyikét dúdolgatta azoknak a kedves és értelmetlen carmina buranáknak, amelyek, mint jószagú ibolyák szegélyezik a középkori egyetemi élet egyhangú, száraz tarlóit. Egyenesen nekiment a jövevénynek. A lovag aranygombos, vékony botját tartotta a scolaris elé.

A diák hátrahőkölt, és dühös meglepetéssel bámult az idegenre. Látta, hogy lovaggal és olaszos külsejű öregúrral áll szemben, talán kóbor humanistával, vagy új magisterével az egyetemnek. Sokkal ittasabb volt azonban, semhogy türtőztetni tudta volna hetyke pajkosságát. Rápillantott az idegen tekintélyes hasára, kinyújtotta karját, megbökte mutatóujjával, és harsány kacagással latinul gúnyolódott:

- Hej, domine, mások hátul, a hátukon hordják ám a tarisznyát, te meg elöl viseled a poggyászodat?

Az idegen nyájasan nézett a fickóra, mintha a részeg diákokban is örömét tudná lelni alkalomadtán.

- Öcsém, okos ember elöl hordja azt a tolvajok országában.

Ő is harsányan beszélt, és latinul, úgyhogy a körülötte lézengő diákok meghallották. Az erős tréfán mindnyájan nevettek, mert a tolvajok alatt a polgármestert és a városbírót értették, akikkel az egyetem hallgatói örökös hadilábon álltak. Jólesett nekik, hogy a rovásukra új tréfát hallottak a vidám idegentől. Az öregúr azonban komolyan szétnézett, és megkérdezte tőlük:

- Nem mondanátok meg, hogy hol lakik Messer Niccolo Teschler, a gazdag kereskedő, diplomata és hadvezér?

A diákok megmutatták a házat, ahol Nicolas Teschler, a legelőkelőbb posztó-nagykereskedő és földbirtokos, császárok és püspökök, tudósok és bankárok barátja, a város leggazdagabb polgára lakik.

Teschler háza három utcára szóló hatalmas kőpalota volt, arccal a Lugeckre, jobb szárnyával az alsó, baljával a felső Bäkkerstrasséra könyökölve. Valamikor a regensburgi kereskedők árulerakodó csarnoka volt, s erre emlékeztetett a lépcsőzetes oromzat alatt magasba nyúló, háromszög alakú homlokzaton látható freskó, amely Regensburg városát ábrázolta ezzel a felírással:

Mich Regensburg bewahre allezeit
Die allerheiligste Dreifaltigkeit.

A front fehérre vakolt terméskő falán ornamentális díszítések árulták el a bécsi festőcéh - schilterek - ügyességét. A gazdag háziúr a festőcéh nagymesterével, Rueland Farkassal díszíttette a Regensburgerhof büszke homlokzatát.

Kétemeletes volt a palota, s az első emelet magasságában jobbról-balról két széles erkély nyúlt ki az utca fölé, meggörnyedt mitológiai emberalakok - jobbról egy gigantikus nő, balról egy óriás férfi - hátára súlyosodva rengeteg kőterhével. A két erkély alatt díszlett a tulajdonos hódolata a város iránt: Bécs címerpajzsa egy angyal kezében. A kettéosztott pajzs egyik mezejében vörös alapon a városi kereszt, a másikban az osztrák szövetségi címer.

A palota széles tölgyfa kapuja tárva-nyitva várta az udvarba begördülő szekereket, amelyek a hetivásárról jöttek haza éjjeli pihenőre. Más szekerek ellenben kifelé tartottak, megrakodva gabonával, liszttel, borral, főzelékkel. A gazda pincéjéből, padlásából és kamráiból kerültek elő ezek a drágaságok, és útjuk a városház felé vezetett, ahol az éhező polgárság számára a tanács élelmiszert gyűjtött és osztogatott.

Az idegen lovag befordult a kapun, és eltűnt a széles, mély, bolthajtásos bejárat homályában.

Éppen meghúzták a harangot a Szent István-dóm nagytornyában.

A városház felől néhány tanácsúr és egyetemi doktor alakja tűnt fel az alkonyodó nap lila fénynyalábjaiban.

- Ah, a magisztrátus! - suttogtak a diákok, s egyikük hirtelen a homlokára csapott:

- Jó volna jelentést tenni nekik a gyanús idegenről.

- Az ám - felelt a másik -, gyanús volt, átkozottul gyanús.

- Nem láttad, hogy járt a szeme körös-körül? Hogy figyelt! Hogy faggatott bennünket! Milyen bőbeszédű volt!

- Szidta az elöljárókat. Tolvajoknak nevezte a polgárokat.

- Tolvajok városa: Bécs, ezt mondta a gyalázatos.

- Kém volt, esküt teszek rá.

A részeg diák, egy gazdag bécsi fuvaros fia, húsz éve adós az artium első vizsgájával, újra a homlokára csapott.

- Mátyás király volt, maga Mátyás király, erre megesküszöm.

A diákokban elhűlt a vér. Sok kósza legenda járt a magyar király kémkedéseiről. Egyszer itt látták, máskor ott, parasztruhában, talyigásnak, drótosnak, közkatonának, hajóslegénynek öltözve, gyümölcsárus kofa, kolduló barát vagy öreg javasasszony képében. Miért ne jelenhetnék meg egyszer olasz vagy spanyol tudós tógájában?

- Mátyás volt, Corvin Mátyás - esküdözött nyomban valamennyi.

Nyomban jelentették az odaérkező rector magnificusnak.

Dr. Frurnán, ősz, egyenes, szikár pap, többszörös magiszter, prépost és kanonok, összeráncolta a homlokát.

- Milyen volt az ismeretlen?

- Alacsony, kövér.

- Hosszú, szikár, vörös hajú.

- Görbe lábú, nagy orrú.

Ilyen feleleteket adtak a diákok, s az egyik tanár, Tichtel János dr., egyetemi orvos és csillagász, haragosan rázta a fejét:

- Mátyás király erős, izmos, alacsony, széles vállú, vöröses hajú, nagy orrú ember, a negyven körül. Ilyen volt az idegen?

- Ilyen volt, egész kicsiny, vörös, rezes orrú részeg fickó.

Arra jött az őrjárat a mechelni posztóban kényeskedő vezetővel.

- Nem láttatok idegent a körjáratnál?

A vezető jelentette, hogy egy nagy bajuszú, szakállas, kékkabátos tudós tűnt fel nekik, aki erősen kémlelte a Zsidó utca táját.

- Mátyás volt, a magyar király! - rivallt rá a diákok csapata.

Egyszerre feltűnt a Lugeck szögletén egy vastag, fehér karmelitacsuha.

- Nem látott atyaságod gyanús kémkedő idegent a városban kószálni?

A karmelita arca kiragyogott.

- Egész nap a nyakamon lógott, és tűrhetetlenül faggatott az erődítésekről.

- Milyen volt az ábrázata?

- Zsíros, vörös, ragyogó. A szeme kék, az orra egyenes, húsos, borotvált képű, a tokája két redőben omlott a nyakára. Nem is volt nyaka, olyan kövér volt, mint egy anyakoca.

- Elöl hordta a tarisznyáját - jutott eszébe a fuvaros fiúnak.

- Rengeteg teste volt - bizonyította a karmelita. - Dongott alatta a föld, és úgy szuszogott a jámbor, mint egy ellő tehén.

- Mátyás király volt! - ujjongtak a diákok.

- Nem Mátyás volt - jelentette ki Tichtel, az orvosdoktor.

Pempflinger, a magyarpárti városbíró is közbeszólt:

- Én ismerem Mathias Corvinust. Széles vállú, csontos, de nem kövér, s az orra nem egyenes, hanem horgas és széles, mint a saskeselyűé.

- Az, az - erősítette a karmelita. - Csontos volt, és sasorrú. Király volt, már a szaga elárulta.

- Elöl hordta a tarisznyáját - ismételgette bárgyú röhögéssel a részeg diák -, és sasorra volt a fickónak.

Az egyetemi doktorok zavartan csóválták a fejüket, és bosszúsan dörmögve odábbálltak.

A karmelita foga vacogni kezdett a félelemtől.

- Mátyás király volt, kétségtelenül. És én miket beszéltem neki Drakul vajdáról, Antikrisztusról és a gyermekevésekről! Isten irgalmazzon elveszett lelkemnek!

Aztán hirtelen kihúzta magát, és harsányan felkiáltott.

- Igen, ő volt, az Antikrisztus! Jöjjetek testvérek, kutassuk fel, és fojtsuk a kanálisba.

Ez az egyetlen módja, gondolta, hogy kimeneküljön a maga veszedelméből.

Az őrjárat hozzácsatlakozott a diákokhoz, a karmelita a Lugeck boltjai alól előlármázta a mesterlegényeket, s útnak eredt velük, hogy Mátyás királyt, az új Antikrisztust kinyomozza és belefojtsa a kanálisba.

II

A lobogó sörényű, kövér arcú idegen Teschler Miklós házában megszólította az első léhűtőt:

- Merre van a gazdád irodája?

Az üzleti helyiségek, irodák, minta- és árucsarnokok, raktárak és boltok a földszinten voltak, itt dolgozott most az esti órákban Teschler maga is, és itt fogadta termetes külföldi vendégét. Az idegen szertartásosan meghajolt, és olaszul köszöntötte:

- Messer Niccolo Teschler, baccalaureusa a kitűnő ferrarai egyetemnek, dicső emlékezetű tanítványa a nemes Guarinónak, légy üdvözölve.

A kereskedő csodálkozva tekintett a jövevényre, aki ravasz mosollyal németül folytatta bókjait:

- Ha nem csalódom, uram, ön nekem tanítványom volt 1456-ban a páduai kerteken túl fekvő elyseumi kis tanyán, a márványtornácos Villa Montagnaneában, ahol sötéten bólongató ciprusfák alatt Janus Pannonius és Prothasius mellett Niccolo Teschler írta a legpompásabb epigrammákat.

A kereskedő felugrott:

- Csak nem Galeotti Marzio áll előttem, Merula és Philelpho legyőzője, az Academica Platonica koszorús tagja, a pápa és Lorenzo il Magnifico kegyeltje, a világhírű latin és görög nyelvész, filozófus és csillagász?...

- ...És ez idő szerint a dicső Mathias Corvinus könyvtárosa, fiának, János hercegnek nevelője, a francia királynak örökös udvari asztrológusa, a kabbalista tudományok saragossai doktora, Aragóniai Beatrix őfensége felolvasója, és az ön legalázatosabb szolgája - folytatta Galeotti komoly és ünnepies meghatottsággal.

Megölelték egymást. A kereskedő abbahagyta munkáját, és vendégét felvezette az első emeletre. Már a lépcsőn elkezdték cserélgetni ifjúkori emlékeiket.

- Hej, hej, annak csaknem harminc esztendeje! Te akkor nyurga, törékeny derekú, lenhajú, sápadt fiú voltál, aki Guarino mester internátusában alig bírtad a szigorú böjtöket, erőltetett attikai tornákat, végeszakadatlan memorizálásokat és titokban művelt duhaj italozásokat. Mert Guarino derék, öreg álszent fickó volt, aki feleségét hat fiú és hét leány erejéig becézgette, de maga is nagy kedvvel olvasta Beccadelli és a mi Pannoniai Jánosunk szerelmi költeményeit. Olyan korú lehettél, mint Csezmicei János, a nagyváradi püspök unokaöccse és ifjabb Vitéz János, aki most a király kancelláriai ügyvivője és veszprémi püspök... odaát van a táborban - hunyorgatott hozzá Galeotti jelentőségesen.

A kereskedő csendes, mély orgánuma meghatottan zendült fel a régi, vidám napok emlegetésekor.

- Aztán pedig Pádua mellett, a te villádban tanultuk a latint és görögöt tiszteletreméltó feleséged, donna... donna...

- Paulina... ízletes lombardiai konyháján - mosolygott a humanista.

- Remélem, életben van, és számos szép gyermek anyja.

- Meghalt az Úr kegyetlen akaratából... - válaszolt Teschlernek -, miután Jakabot, Euphemiát és Candidát hagyta nekem vigasztalásomra.

- Azóta özvegyen éldegél doktorságod?

- Nem jó az embernek egyedül lenni, mondja az írás, és gyermekeim anyjává egy erényes magyar nőt tettem, akiben még ma is nagy kedvem telik. Tőle van János nevű fiam és két szép hajadon leányom, éppen megéretten a házasságra és az anyai méltóságra. És ön, messere?

A kereskedő bevonszolta őt egy nagy, márványba épített faragott tölgykapun át a családi lakosztályba.

- Itt van feleségem, Veronica von Regensburg, két fiam és kicsi Dorotheám anyja.

A ház úrnője röviden üdvözölte a vendéget, akinek szeme-szája elállott az asszonyi lakosztály káprázatos fényén, a selyemből való falkárpitokon, Kisázsiából és Bizáncból való szőnyegeken, velencei csipkefüggönyökön és nagy hollandiai mesterek szentképein. Teschlerné finom, germán típusú, harmincöt éves, szőke asszony volt, aki egészen a lovagi rend úrnői szerint öltözködött. Otthon való egyszerűsége kissé ósdi volt. Barna selyem, szoros, fűzőre simuló, bokáig érő egybeszabott köntös omlott le magas termetéről, amelyet derékban sugárzó drágakövektől hímes aranyöv - dupfeng - szorított össze, hogy az úrnő karcsúságát kiemelje. Finom, barna selyemcipője hegyes és kissé felkunkorodó orrával a régi lovagvárak hölgyeire, a Minnesänger eszményképeire emlékeztetett. Ékszer nem volt sem a fülében, sem a karján, sem az ujjain. Csak az övéről lógott le aranyláncon egy kis táska, amelyből kézitükör nyele és kulcsok kandikáltak elő. Haját, amely dús, sima és szőke volt, mint Aphroditéé, kereszt alakban aranyos hímzésű fekete selyemszalagok szorították össze fehér halántékától szabadon hagyott gömbölyű nyakáig.

Galeotti a szája szélét nyalogatta.

Micsoda asszony, micsoda szépség, micsoda nyugtalanság! - gondolta magában, s szeretett volna a maga éveiből, amelyek visszatarthatatlanul törtettek az ötvenek vége felé, vagy húszat elsikkasztani.

Az úrnő engedelmet kért, hogy utánanézzen a konyhának, Teschler pedig elvitte vendégét az U alakú épületnek a két Bäckerstrasse felé nyúló szárnyaira, hogy raktárait megmutogassa.

*

Földszintet és három alacsony emeletet foglaltak el ezek a bolthelyiségek; mindenütt rend és tisztaság; felügyelők, írnokok, céhbeli legények és szolgák sürögtek-forogtak a raktárakban, amelyekben az ostrom óta rengeteg tömegben gyűltek fel az áruk. Teschler először a posztóvégeket mutatta meg, amelyek keletről, Perzsiából, Konstantinápolyból, meg a brüsszeli, mechelni, yperni, brabanti, tirlemonti, firenzei és veronai gyapjúgyárakból kerültek ide, és Lengyelország, Moszkva, Berlin, London, az északi tartományok meg Magyarország felé várták az utak felszabadítását.

Galeotti feje szédült, ahogy Teschler elmagyarázta:

- Ez itt a rajnai vörös és kék gyolcsok állványa, amott ingeknek való bizánci saben, távolabb díszruhák selyme, bársonya, szövete várja a vevőt. A harmadik teremben vannak a prémek: hermelin, coboly, nyest, vakondok, róka, farkas Magyar-, Lengyel- és Oroszországból. Külön terme van az aranyfonálnak, rojtoknak, hímzett selyemnek, csipkéknek, külön a szőnyegeknek, görög, török, perzsa és hindu függönyöknek.

- Micsoda kincsek, micsoda kincsek! - sóhajtozott Galeotti megrendülve. - Ó, ti boldog bécsiek!

Teschler legyintett a kezével.

- Bécs napról napra hanyatlik. Ma már alig tud megbirkózni a német Hansák versenyével. Másképp volt ez a múlt századokban. De amit az első Habsburgok szereztek városunknak, az a mostani császár keze alatt lassankint elsikkadt. Azelőtt se a passaui, se a regensburgi, se az északnémet kereskedőknek nem volt szabad máshol kirakodni, mint Bécsben. Bécs vitte az árukat Velencébe, Budára, Lengyelországba és Konstantinápolyba. III. Frigyes megengedte a brünnieknek, hogy közvetlenül kereskedjenek Velencével, majd árumegállító jogot adott a hainburgiaknak. A kölniek Bécs elkerülésével közlekednek Magyarországgal, s Verona Innsbruckon át viszi portékáját Augsburgba és Regensburgba.

- Buda pedig úszik a jólétben - vetette oda látszólag meggondolatlanul Galeotti, és hevesen sajnálkozott a bécsieken. Aztán az épület bal szárnyán felrakott szerszámokat, díszbőröket, strucctollakat, női piperecikkeket, üveg-, majolika-, kristály-, papírneműeket, az ipar és művészet újdonságait magasztalta.

- Hej, ha nagy orrát bedugja ide Mátyás, hogy kiürül ez egykettőre! - kurjantott lelkesen Galeotti, és elmesélte, hogy a ferrarai és nápolyi udvarok mellett a budai udvar szereti legjobban az új pompát és a ritka drágaságot.

Teschler elgondolkozva hallgatta barátja vidám fecsegését.

- Annyi bizonyos - szólalt meg később komoly elborulással -, hogy így nem tarthat soká.

Éles, erős harangcsengés sikoltott végig az épületen.

- Vége a munkaidőnek, estebédre csengetnek - magyarázta Teschler a vendégének.

- Pedig én a borospincéket is szerettem volna megnézegetni - szakadt ki a vallomás Galeottiból, aki tudta, hogy a ház alatt barlangépítmény húzódik el, folyosókkal, alagutakkal, tele nemes osztrák és külföldi borokkal, mert Teschler volt Bécs legnagyobb szőlőbirtokosa és borkereskedője is.

- Majd az estebédnél meglátjuk a mintákat - nevetett a házigazda, és felvezette vendégét a második emeleten levő, ebédlőnek is használt lovagterembe.

*

Itt ősi szokás szerint házilag készített, mézzel kevert sört ittak egy pohárkával, majd hozzáláttak az estebédhez, amely alatt sáfránnyal, borssal és mézzel készített tojáslevest, puhára gőzölt, vajban pirított, szalonnával megtűzdelt pávahúst, borjúszeletet, fánkot, tortát, pármai sajtot és gesztenyét szolgáltak fel az uraságoknak.

Teschler és felesége gyönyörködve nézték a humanista emberfeletti étvágyát. Bizonyos félelemmel teltek el iránta, aki egymaga annyi pávahúst emésztett el, mint amennyi az éhező Bécsnek öt népes családját táplálni tudná reggeltől estéig.

Galeotti azonban nyugodtan és mosolyogva evett, mint egy dőzsölő Bakkhosz az Olümposzon. És egyre-másra töltötte magának a dél-tiroli, szerémi, görög és cyprusi borokat. Végül megállapodott egy gyökerekkel és fűszerekkel felforralt, aztán jégbe hűtött és nádmézzel megédesített, Hippokrasz nevű bornál, amely a háziasszony készítménye volt, s lelkes tirádákban magasztalta annak mitológiai zamatját és a Vénusz-hegyi liliomokra emlékeztető illatát. Közben pedig, jól szemügyre vette az arany- és ezüstedények között büszkélkedő, karcsú, ragyogó, tűzszínekben szikrázó velencei kristálypoharakat, aminőkhöz hasonlót a firenzei Mediciek asztalán látott, mint szemkápráztató újdonságokat.

Az utolsó falat ételnél Teschlerné felemelkedett, és visszavonult az első emeleten étkező gyermekeihez.

Galeotti magára maradt régi barátjával. Hatalmas kezébe ragadott egy üvegpoharat, és latin hexametert mondott a családi élet és a hitvesi szerelem szentségére. Aztán elmondta, hogy amióta Teschler, Janus Pannonius és Prothasius elhagyták az ő montagnaneai villáját, sorsa rosszabbra fordult, s azóta a vándor humanisták cifra nyomorúságában tengeti életét.

- Ezelőtt éppen huszonhét esztendeje látogattam meg először Mátyást, a magyarok fejedelmét. Ismeri messere ezt a büszke, nagy sast a Kárpátok alján, ezt a modern Hannibált és Scipiót egy személyben, ezt az oroszlánsörényű, dörgő hangú, páncélos, ágyús, tűzokádó Caesart, ezt a barbár Trajanust, ezt a budai Matthias il Magnificót?

- Tizenöt éve, ezernégyszázhetvenben volt a vendégem, itt a teremben a császárral és császárnéval együtt - felelt elgondolkozva a házigazda. - Fiatal legények voltunk mind a ketten, s bált adtam a tiszteletére, amikor itt Frigyessel a trónörökösödésről és Podjebrad György cseh király pretenzióiról tárgyaltak. Emlékszem rá... nem volt szép legény, és kissé gőgös és barbár volt, mint Attila fiatal korában... de nem volt itt asszony, aki első intésre karjai közé ne dobta volna erényeit. A férfiak féltek tőle, az asszonyok imádták...

- Mert az asszonyok erősebbek a férfiaknál - jegyezte meg Galeotti.

- És romlottabbak - vélekedett a kereskedő. - Ők mindent az érzékiségükön keresztül végeznek, a kielégülés sóvárgásában.

- Ne bántsd az asszonyokat - szólt közbe elérzékenyülve a humanista. - Mi, férfiak, a szerelemben szépséget, bujaságot, Erósz művészi játékait keressük, ők megmérik a férfiak emberi nagyságát, és csak a határtalanság előtt hódolnak meg érzékiségükkel. Ebben különbek a férfiaknál. Látja, domine, odaát Budán példátlanul erkölcsösek és gőgösek a némberek. Ott nincs házasságtörés, fajtalanság, leánycsábítás és asszonyszöktetés. Miért? Mert ott minden asszony Mátyásba szerelmes, és a királynak tartogatja magát. Hozzá hasonlót nem találván, mindenkivel szemben megközelíthetetlenek.

- És Mátyás?

- A király bölcs elme, és csak annyit merít a forrásból, hogy az iszap fel ne zavarodjék.

- Mértékletes?

- Finnyás. Nem szereti azt a poharat, amelyből már más is kóstolgatott. Csak a hajadonok szeplőtelen szemérmét fogadja el, ha fel akar üdülni szépségben és az élet mosolyában... Ez a ciprusi fűszeres bor, ez a Hippokrasz isteni ital. Igyunk.

Fenékig ürítették a hatalmas kristálypoharat.

Galeotti elmesélte, hogy élete ifjú éveiben bejárta Itáliát, Spanyolországot, Angliát, a francia király országait, Bolognában az egyetemen néhány évig tanárkodott, sokat veszekedett görög és olasz humanistákkal, néhány könyvet írt, amelyekben sikerült az emberek bámulatát kivívnia hittudományi, katonai, orvosi, történelmi, nyelvészeti, csillagászati és költői eszméivel.

Miután kis szünetet tartott, és megdicsérte a lovagterem sötét tónusú olasz bútorzatát, a faragott asztalt, a padokat, a falakon, bútorokon és földön szétterített keleti szőnyegeket, a bronz kandelábert, amely dél-olaszországi ásatásokból látott napvilágot, a sarkokban felállított antik bútorokat, etruszk vázákat, római fegyvereket és a kandalló márványfiguráit, leírta útjait, amelyeket két évvel ezelőtt Angliában tett, sikereit III. Richárd udvarhölgyei között, II. János portugál király, Katolikus Izabella és I. János dán király környezetéből sikamlós adomákat mondott, és elrecitálta Janus Pannoniusnak néhány emlékezetében maradt erotikus elégiáját.

Közben leszállott az éjszaka, az utcai őrjáratok hangos szóval hívogatták egymást, a domonkosok tornyából messzeható hang kürtölt végig a városon, amely a korcsmák záróráját hirdette, néhány löveg robbant fel a bástyákon... s ezek a komor éjszakai hangok élesen válva ki a pihenő város csendjéből, megborzongatták a két ivogató ember szívét.

- Hej, csak nyakunkon ne volna a veszedelem! - sóhajtott Teschler önfeledten.

- Nem tart már sokáig - hunyorított Galeotti. - Tudja meg, messere, hogy én Mátyás táborából jövök.

Teschler megrezzent.

- Kémkedni jött, messer Marzio?

- Eszem ágában sincs a kémkedés, uram. Csak untam a tábori élet egyhangúságát. Mátyásnak nincs is szüksége kémkedésre. Mindent tud ő, és több barátja van itt neki Bécsben, mint ellensége. Múltkor is megjelent nála két úr, és felajánlotta a város átadását. A király maga beszélte tegnap az estebédnél.

- Ki volt a két sehonnai?

- Dr. Hunger és Herr Zwietracht...

A kereskedő elpirult, és zavartan nevetett.

- Eh, beszéljünk másról, Messer Galeotti. Beszéljen a kalandjairól.

Galeotti látta, hogy itt nincs kivel összeesküdni. Nem is volt már kedve. A fűszeres bor elémelyítette. Malváziait kért, amely erős, nemes, komoly férfinak, tudósnak és olasznak való ital.

- Ördög vigye el a politikát! Utáltam teljes életemben. Szeretem a fényt, a meleget, a dalt, a puha, tollas selyemágyat, a fehér, izmos, kereken párnázott ifjú női testet, és Mathias Corvinus bársonykötésű, aranycsatos könyveit. Nincs tovább.

Galeotti ismét felhajtott egy pohárral, kis ideig gyönyörködött a velencei kristályüveg átlátszóságában és gyémántfényes, tarka csillogásában, megnyalta húsos alsó ajkát, nyakát hátra szegte, és folytatta:

- Ó, ennél még sokkal csodálatosabb dolgokat mesélhetek önnek, messer Niccolo. A hármas világnak - az elementáris, mennyei és intellektuális köröknek - egyetlen titkuk sincsen a számomra. Ismerem valamennyit, és néhánynak esztelenségét éppen úgy fel tudom fogni, mint a többiek isteni mélységét és nagyszerűségét.

A regensburgi kereskedő már nagyokat pislogott, és rövidre vágott szőke szakállát simogatta.

Galeotti észrevette, hogy a házigazda álmos. Hirtelen felemelkedett, és hahotára fakadt.

- Szemtelen fickók.

- Kik? - kérdezte Teschler csodálkozva.

- A diákok. Kigúnyolták a batyumat, amelyet itt hordok, ni, a kabátom alatt - nevetett a humanista, és fehér, puha tenyerével a hasát veregette. - Pedig nem árt, ha az ember elöl hordja tarisznyáját a tolvajok hazájában.

Teschler nem tudta elgondolni, hogy a humanista mit nevet oly félelmes, rengő, könnyhullató nevetéssel.

Galeotti pedig jó éjszakát kívánt, elvonult a szobájába s öt perc múlva horkolása megremegtette az ablaküvegeket.

III

A dominikánusok zárdatemplomának toronyórája - az egyetlen toronyóra Bécsben - alighogy elütötte éjfél után a kettőt, pokoli dobogás, kiabálás, dörömbölés és kurjongatás verte fel álmából a humanistát. Fütykösökkel döngették a ház kemény tölgyfa kapuját, csörömpöltek a bejárat mellett a fronthoz ragasztott kirakodó bolt üvegtáblái... a folyosókon lótás-futás támadt.

Galeotti kiugrott selyemtakarós, tollpárnás, bársonymennyezetes ágyából, amelyben, mint egy pihefészekbe befészkelődve, fejedelemnek vagy bíbornoknak képzelte magát. Ruhát kapott magára, és kifutott a folyosóra.

- Forradalom, lázadás, betörők, gyilkosok, rablók! - ordítoztak Teschler cselédjei, és fejszékkel, vasvillákkal, tűzpiszkálókkal meg dorongokkal rohantak a kapu alá. Néhányan kézifegyvert rántottak elő a fegyverteremből, puskát és íjat, buzogányt és régi lovagi kardot, ami kezük ügyébe akadt.

Maga Teschler nyomban kijózanodott mámorából, és elszántan kilépett az erkélyre, hogy megismerje a veszedelmet, amely oly hirtelen támadt a Regensburgerhof körül.

Künn a Lugeck terén ezernyi néptömeg hadonászott, fenyegetőzött és szitkozódott. Elöl egyetemi diákok és céhbeli legények kiabáltak, és fütykösökkel döngették az ajtót.

- Itt bújt el az Antikrisztus! Halál Mathiasra! Add ki nekünk Ausztria hóhérját!

Ilyen szavak harsogtak ki az eszeveszett ordítozásból, s Teschler komolyan megrémült, hogy megostromolják és felpörkölik drága palotáját. Különösen súlyosnak látta a helyzetet, amikor a tömegben sok városi zsoldost, céhbeli elöljárót és papot fedezett fel, akik tekintélyükkel fedezték a csőcselék merényletét.

Az ostromlók vezérét is rögtön felismerte. Ez Pater Wenzell karmelita barát volt, szenvedélyes és egzaltált ember, de jó hazafi, nagy tekintélyű a nép előtt, és az asszonyok kedvence. A fehér csuhás, kötéllel átkötött derekú szerzetes a feszületet tartotta magasra, és latin ördögűző formulákat harsogott.

- Vele voltam egész nap, de elvarázsolt ördögi tekintetével, s nem ismertem fel a pokol fajzatját! Hozzátok ki a cudart, dobjátok a kanálisba az Antikrisztust!

Lézengő zsoldosok, akiknek az erődítéseken kellett volna lenniük, de a tavernák előtt ólálkodtak, nyomban felismerték a rablás és fosztogatás lehetőségét. Égő kanócokat dobáltak a házra, és nyilakkal lődözték az erkély alatt görnyedő mitológiai kőóriásokat.

Valaki megkondította a domonkosok nagyharangját, és tüzet jelzett vele. Erre nyomban megszólaltak a Szent István-dóm, a Jakab-templom, a Mariastiegen, a skót barátok, az Augustinus-zárda, a Szent Márton-kórház harangjai is, az éjjeliőrök harsány lármával verték fel a lakosságot, és egész Bécs összefutott a Regensburgerhof előtt.

A lebujok, fürdőházak, menedékhelyek és a szabad lányok tanyái ontották a csőcseléket. A bursák kiürültek, s a skolárisok hiányos öltözetben szaladtak a látványosság felé.

Megjelent a polgármester, Een István is, a tanáccsal és a kapitányokkal, akik rendet igyekeztek teremteni a feldühödött néptömegben.

Pater Wenzell mint egy új Kapisztrán János vezette az ostromot. Felkiabálta Teschlernek, hogy Michael Grunau diák, a st.-niclasi fuvaros fia tanú arra, hogy ide bújt el az Antikrisztus.

A részeg egyetemi hallgatónak éjfél után csakugyan eszébe jutott, hogy az idegen, aki elöl viselte a tarisznyáját, a regensburgi ház kapujában tűnt el szemei elől.

Teschler kétségbeesetten védekezett a gyanúsítás ellen. Lekiabált a polgármesternek, hogy teremtsen rendet, s ő maga a tanács tagjaival s a zsoldosok kapitányával kutassa át a házat.

Amíg erről tanácskoztak, Teschler mellett az erkélyen fekete posztótalárban, selyemingben, kihajtott fehér gallérjából kidagadó nyakkal megjelent Galeotti, és barátságosan mosolygott az őrjöngőkre. Olyan szemmel tekintett a megdühödt fenevadakra, mintha azok ünnepelni jöttek volna össze, és várnák az ő fennkölt, cicerói latinságú orációját.

Elgyönyörködött a fáklyák, olajlámpák, égő rőzsekötegek imbolygó, füstölgő, szurokszagú lángjaiban, a vonagló, ugrándozó, hadonászó emberek komikus mozdulataiban, és vidáman üdvözölte régi barátját, a karmelitát.

A tömeg diadalordításban tört ki, ahogy őt megpillantotta.

- Adjátok kezünkbe Mátyást, a gyermekek, aggok és asszonyok gyilkosát, a korneuburgi bestiát, aki végigperzselte földjeinket!

- Halál az árulóra! - fenyegetőztek és Teschler felé rázták az öklüket.

A polgármester nem hitte, hogy Mátyás ily könnyelműen kitenné magát a bécsiek dühének, és féltette Teschlert, aki előkelő polgár volt, egykor a város feje, diplomatája és katonai parancsnoka, és oly gazdag, hogy saját zsebéből kifizetheti az egész hadisarcot. Rendet teremtett tehát, zsoldosokkal visszaszorította a népet, és elfogadva Teschler ajánlatát, kellő kísérettel felment a palotába. Kiállt az erkélyre, és végigmérte az idegent.

E pillanatban a tömeg benyomult az ajtón, s Pater Wenzell és az egyetemi diák, a délutáni járőr vezetője, meg néhány polgár, akik látták a gyanús idegent, pár ugrással felhatoltak az erkélyre.

A polgármester nem akadályozta őket, mert úgy vélte, hogy így könnyebben eloszlatja a kémkedő Mátyásról támadt legendát.

- Mátyás, Corvin Mátyás! - üvöltötte a tömeg a ház alatt, és Grunau, a fuvaros fia, dühösen szemébe vágta a humanistának:

- Te vagy az Antikrisztus! Megismerlek a görbe orrodról.

A járőr mechelni posztóban feszítő vezetője hozzátette:

- Ismerem a gézengúzt. Szolgáltam nála a fekete hadseregben. Corvin Mátyás ez, megismerem a vörös hajáról és kajla lábairól.

Mindenki megismerte benne a magyarok rettegett királyát. Végül odaállt eléje Pater Wenzell, és jól szemébe nézett a humanistának.

Galeotti barátságosan mosolygott vissza, és latinul megszólította.

- Drakul vajda vagy Mátyás vagyok én, domine, tegyen bizonyságot.

A karmelita összeráncolta szemöldökét, és pár pillanatig némán mozgatta keskeny, vértelen ajkait.

Látta, hogy a város urai jól ismerik Mátyást, és nem lesznek hajlandók elhinni e kövér idegenről, hogy ő volna a magyarok rettegett királya. Neki pedig szüksége van egy Antikrisztusra.

Galeotti odasúgta neki:

- Együtt voltunk, hé, a kivégzés alatt. Együtt szidtuk a tolvajokat. Nemde atyaságod mondta, hogy a hóhér az egyetlen becsületes ember Ausztriában?

A karmelita ijedten vizsgálgatta az idegen arcvonásait.

A városbíró faggatni kezdte a barátot.

- Ez volt az, az úr, akivel együtt nézted az árulók kivégzését?

A barát hallgatott.

- Ismered-e ezt az idegent, emlékszel-e hangjára, arcára, termetére? - kérdezte Teschler szívszorongva.

- Nos, láttad valaha ezt a lovagot? - kérdezte türelmetlenül a polgármester.

- Sohasem láttam az illustrissimét - mondta komoran a karmelita.

És lerohant a lépcsőn, feltartotta a keresztet, és elkiáltotta magát:

- Jézus győz, Jézus uralkodik, Jézus nevében utánam a Stubenthor felé! Ott kell az Antikrisztusnak rejtőzködnie!

A tömeg őrült diadallal özönlött a feszület után.

A karmelita most már maga is remélte, hogy népét rávezeti Corvin Mátyás ördögi nyomdokára.

A Lugeck környéke csakhamar kitisztult, s a tömeg reggelig hullámzott a bástyatornyok körül, hogy elfogja és a kanálisba fojtsa az Antikrisztust.

Reggel nyolc órakor megszólaltak az ostromló ágyúk, és mázsás kődarabok hulltak a várfalakra.

- Ez az igazi hangja Mátyásnak, erről ráismerünk! - kiabáltak a szőlősgazdák, akik a bástyák tetejéről kétségbeesve látták, mint porlad el présházuk és majorságuk a fekete sereg tüzérségi támadásában.

És fél óra múlva a csőcselék visszaözönlött a kapuk veszélyes közeléből, vissza az Am Hof, a Hoher Markt, a Lugeck, a Burg és Graben környékére, és fülsiketítően követelte utca hosszat:

- Adjátok fel a várost! Elég volt a vérontásból!

Pater Wenzell elvesztette a játszmát. Minden vér agyára tolult, dühösen rázta a feszületet, és torkaszakadtából ordította:

- Vesszetek el valamennyien, gyáva kutyák! Vagdalja szét holttesteiteket az ellenség kardja és disznók habzsolják fel húsotokat. Átok reád, Bécs, süllyedj el gyalázatodba, induljanak meg a hegyek, és boruljanak rád kőszikláikkal!

A tömeg feldühödve kövekhez kapott, és meghajigálta a habzó szájjal átkozódó barátot. Az pedig rendületlenül beszélt tovább az őrültek, a fanatikusok, a kimerültek és szentek haláltusájában:

- Én pedig adlak titeket kezébe annak, akit gyűlöltök, és ő elvesz tőletek mindent, és mezítláb és ruhátlan hagy az utca szemetjében, hogy feltakartassék paráznaságtok szemérme. Gyávák, gyávák, utcai lányok, fürdőszajhák, fekélyes koldusok, öljétek meg Ezekielt, az Úr prófétáját!

A karmelita vére vastagon csörgött az utca kövezetén. Fél térdre rogyott, és estében is dörögte átkait:

- Jaj a vérontó városnak, amely délután polgármesterét, este bíráját és hajnalban prófétáját veszejti el gyalázatos gyávaságában! De én teszem e várost pusztaságok pusztaságává, és betöltöm völgyeit megöltekkel. Rátok bocsátom az Antikrisztust, aki a ti testetekből lakatja jól lovait, bárányait, borjait, bikáit és vitézeit. Átok... átok...

Többet nem tudott mondani a karmelita, a feléje záporként zuhogó kövek elborították, és elnémították ajakát.

A városi őrség csak akkor ért oda, amikor már kiszenvedett.

A polgármester ráterítette köpenyegét, és a halott markából kicsavarta a feszületet, ráhelyezte az elnyúlt és ég felé meredő holttest szíve tájára. A zsoldosok levették nehéz süvegüket. A kapitányok megfúvatták a kürtöt, és a templomokban újra megszólaltak a harangok.

A nép tétován, bámészan nézte a mártírt, mintha az őrület kábulatából most ébredne fel, és elborzadt saját művétől.

A holttest mellett tehetetlenül fetrengett az eszelős Thomas.

- Drága a kenyér és olcsó az emberélet - jajgatta szüntelen, és arcán végigcsorgott a könny.

Papok érkeztek, és a karmeliták priorja imába fogott a megholt lelkek üdvösségéért.

Az egyetem rektora, magister Fruman odaszólt Hans Wultersdorf császári főkapitánynak:

- Ez így nem mehet tovább. A nép egymást falja fel, mint éhes fenevadak bezárt ketrecekben. Adjuk fel a várost.

A kapitány némán lehorgasztotta a fejét, majd a polgármester tekintetét kereste. Mindenki sóhajtott, de senki sem mert szemébe nézni embertársának.

A harangok zúgtak, fehér kámzsás karmelita barátok vállukra vették társukat, gyertyát gyújtottak, és komoran megindultak szent terhük és szívük szomorúsága alatt roskadozva.

IV

A város keleti kapuját, a Stubenthort másképpen “magyar kapunak” is nevezték, mert ott kezdődött a Pozsony-Buda felé vezető országút, amelynek örök életű alapépítményeit még római útmesterek tervei alapján vágták Vespasianus császár X. és XIII. légiói. A bástyafal alacsony, idomtalan kő mellvédjeit széles árok védte a faltörő kosok, ostromlétrák, hadigépek közvetlen támadásától, s a felvonóhíd láncai hónapok óta rozsdásodtak mozdulatlanul Mátyás ostroma alatt. Ma, szerdán, Úrnap vigíliáján leeresztették a hidat, a gerendák recsegtek-ropogtak, az öreg, karvastagságú láncok szinte sírtak és jajongtak szégyenükben és fájdalmukban. A híd mellett komor szürkeségében állott őrt a torony. Itt-ott hatalmas lyukak és repedések - mint néma, mély sebek - panaszkodtak a fekete sereg ágyúinak barátiatlan kopogtatásairól. A torony körül épült apró, lapos, gyepkockákkal és faágakkal elálcázott katonaházak közül nem egy romokban hevert. A vén bástyaőrök könnyes szemmel, tétován bámultak a toronyra, az árokban poshadó vízre, a tejfehér égboltozatról lesugárzó napkorongra, majd egymás szomorú szemébe pillantgattak és vállukat vonogatták.

- Talán jobb is így - dörmögtek félhangosan -, legalább vége a koplalásnak.

A híd körül a bécsiek tengernyi tömege gyülekezett a hódító fogadtatására. Katona sehol sem volt látható: a rendet Pempflinger városbíró tartotta fenn vásárbiztosokkal és polgári őrjáratokkal. A császári kapitányok elvonultak zsoldosaikkal, és velük ment Keller is, a helytartó. Bécs városa nem bántotta őket, császárjától szép levélben elbúcsúzott, s lelkiismeretét megnyugtatta azzal, hogy az európai udvarokhoz intézett ékes szavú jegyzékben mentegette a kapitulációt.

Megnyugodva nézték a bécsiek, hogy ott van a hídnál az egész magisztrátus, Een István polgármester vezetése alatt; ott izzad a melegben az egyetem elöljárósága, habár nem is hívták meg Mátyás fogadtatására. Egyenkint megbámulták az aranyláncos, pápaszemes, nagy szakállú, pohos hasú rektort, Nicolas von Kreuzenach atyát és Johannes Nidert, a félelmetes páter inkvizítort. A tanárok mögött az egyetemi hallgatók tarka-barka csoportja izgett-mozgott, integetett, vitatkozott és lelkesedett. Legtöbbje a “magyar nemzet” kötelékébe tartozott - magyarok, Alpokon túl lakó latinok, csehek, lengyelek, morvák, szlávok, görögök -, akik büszkék voltak Mátyásra, a humanisták, az újjáéledt művészetek és a szabad szellem patrónusára.

A céhek lobogóik alatt vonultak föl, s így sorakoztak mögöttük a kalandos társulatok tagjai is; hátrább a kereskedők, molnárok, halászok, iparosok, fuvarosok, napszámosok beláthatatlan tömege. Vidám és fogvacogtató hírek keringtek a hódítóról.

- Igaz, hogy Mátyás oroszlánoktól vont diadalszekéren fog bevonulni? - kérdezte egy kövér korcsmáros a mellette köhécselő egyetemi hallgatótól.

- Megteheti, ha akarja - szólt közbe az Olaszországot járt diák -, de ő inkább párducokkal vonatja a kocsiját, mert Bakkhosz módjára meztelenül, fején zöld babérkoszorúval szokta magát mutogatni.

Az asszonyok elvisították magukat, szoknyájukat fölkapták a szemük elé, de azért hegyes könyökükkel oldalt taszigálva a férfiakat, előbbre furakodtak.

A nap forrón és tikkasztóan tűzött. A levegő nehéz volt, ólmos, vastag, és úgy nyomta az emberek agyát, hogy az erek kidagadtak a halántékukon.

- Még záporeső lesz, meglátjátok!

- Mathias Corvinus!

- Mátyás felkoncoltatja az egész várost, a gyermekek és asszonyok hullái végigterülnek a Lugeck boltjai alatt, és a hollók Magyarország felől Mátyás intésére jönnek szörnyű vacsorára.

- Meneküljünk - ordította egy nyurga asztalos legény, aki otthon hagyta fiatal feleségét és szopós ikergyermekeit.

De moccanni sem lehetett a sűrű néptömegben.

A hídfő környékén Een István polgármester, a papság, az egyetem és a polgárság küldöttsége sorakoztak. A polgárokat Nicolas Teschler vezette, aranyhímzésű palástban, baccalaureatusi fövegben, kardosan, vértesen, ékszerekkel elborítva. Katona, tudós, polgár egy személyben. Mindenki meghajolva köszöntötte. Ott volt Tichtel János doktor, orvos, filozófus, csillagász, aki zsebkönyvecskéjét minduntalan kivette bő fekete palástja alól, és szorgalmasan jegyezgetett naplójába. Körülöttük némán, elgondolkozva, kissé szomorúan álltak a tanácsurak, Schneider, Leubenpeck, Schürnpeck, Perman, Hans Gräsl és Sigmund Siebenbürger. Annál hangosabb volt a “magyar párt”, amely már régen sürgette a város feladását.

- Mátyás bölcs és nagylelkű, mint Trajanus, Justinianus vagy Marcus Aurelius - zengte himnuszát a városbíró. - A békefeltételek több jogot adnak a városnak, mint amennyit III. Frigyes adott.

- Úgy van - helyeselte Johann Kaltenmarkter egyetemi tanár, akit tévhit tanítása miatt eltiltottak a katedrától, s most a szabadelvű Mátyástól várta visszahelyeztetését. Mátyás megígérte, hogy az egyetem jogait és szabadságait gyarapítani fogja, hogy megkopott fényét újra megaranyozza.

- Fontosabb ennél az, hogy nem fogja megengedni a magyar bor kimérését a város falain belül - dörmögte Hans Schneider, akinek nagy szőlői voltak a Szent Miklós külvárosban.

- Marhát hoz be Magyarországból.

- Kifizeti a császár tartozásait a veterán zsoldosoknak.

- Éljen Mátyás király! - üvöltötte egy öreg kádármester, kiszolgált katona, és hegyes báránybőr süvegét a levegőbe hajította.

Ekkor a torony tetején megszólaltak a trombiták, és a hídhoz vezető úton hatalmas porfelleg jelezte a hódító közeledését. Bécs összes harangjai megkondultak, a bástyák minden tornyán ágyúlövés dördült el, és a nép, maga sem tudta, miért, félelmében, izgalmában, türelmetlenségében reszketve, diadalordításban tört ki, mintha saját dicsőségét ünnepelné.

Szél kerekedett, és a zászlók arannyal hímzett selyme, mint a vitorla, kidagadt, suhogott, ropogott, és a nyele megreszketett a polgárok napbarnította, erős tenyerében.

A papok egyházi ének panaszos dallamára zendítettek, a nép elkapta a melódiát, és zúgott, jajgatva sírt a legyőzöttek himnusza a rettegett, csodált, reszketve áhítozott idegen zsarnokság felé. Az éhező város a szabadság bús nyomorúságában a szolgaság parádés vidámsága után epekedett. A nép megutálta a háborút, a forradalmat, a viszontagságot, a tétlenséget, és borzongva várta a hódítót, aki igába fogja, de kiereszti az eleven élet napsütéses országútjára. Félt tőle, de szomjúhozta, mint a gyenge asszonyi szív a férfi első, fájdalmas, de sóvárgott öleléseit.

A diadalmenetet nyolcezer válogatott katona végeláthatatlan nyolcas oszlopa nyitotta meg. A vitézek előtt húsz kürtös fújta dagadt, vörös, izzadt arccal Mátyás riadóját.

A bécsiek szívdobogva bámulták az egyforma lovakon mereven, szótlanul, dölyfösen ülő zsoldosokat. A nehézlovasokat könnyűlándzsások, majd nehézpajzsosok, puskások és végül tüzérek követték, mindenféle náció, talpig vasban, vasrácsos, lengő tollal díszített rohamsisakban, feketén, hangtalanul ülve a lovat, vagy ütemesen dübörögve, ezerfejű, ezerlelkű, de egyakaratú eleven gép gyanánt gázolva ellenállhatatlanul a felvonóhíd vassal pántolt, kőkemény, száraz fapadlójára. A rendet minden ember lélegzetfojtva, halálos komolysággal tartotta. Közben-közben lőporos, gépezetes kocsik óriás kerekei szántották az utat. A szekereken ülő kocsisok, sőt a vontató lovak is némák és méltóságteljesek voltak, vagy mintha valamennyien egyformán remegnének a fegyelmet tartó, könyörületlen hadisten, Mátyás haragjától.

A sereg után rengeteg sora következett az élelmiszerekkel megrakott szekereknek, amelyek Bécs éhező népe számára hoztak gabonát, zsírt, állati eleséget, füstölt húst, élő állatot, baromfit. A pénzt hatalmas bőrtárcákban huszonnégy óriási teve cipelte a hátán. A nép ujjongásban tört ki, és tapsolt, nevetett, rikoltozott a tevék és a tengernyi eleség láttára.

A karmeliták priorja keserűen súgta szomszédja, az aszkétaarcú, szomorú, kígyóajkú, kopasz dominikánus, Johannes Nider főinkvizitor fülébe:

- Kezdődik a nagy etetés, Mátyás megeteti legújabb állatseregletét.

- Pszt! - intette csendre a dominikánus. - Minden második ember kém, áruló és magyarpárti.

A szekerek elvonultak. Egyik részük a Wollzeilen ment előre, a másik jobbra fordult a dominikánusok utcájába, a többi délnek tartva az István tér felé. Nem volt szükségük vezetőre. Corvin Mátyás kémei tudták, hogy merre kell elosztani a hódító ajándékát: minden városrész megkapja majd a magáét, előre kidolgozott terv szerint, akár egy pihenő castrum szekérútvesztőjében.

Mikor elszállt a kocsik nyomán egyre kavarodó, lélegzetfojtó portenger, felcsillant a diadalmas uralkodó díszkísérete. Elöl az udvarmester, Csebi Pogány Péter bíbor-bársonyos, aranyhímzéstől roskadozó, szálas, öreg alakja imbolygott óriás fekete, aranyszerszámos lovon. Két apród tartotta föléje a Hunyadi-ház és Magyarország selyemzászlóit. Ő nyitotta meg a menetet, amelyet, mint egy farsangi felvonulást, Galeotti Marzio rendezett a pápai udvar, a nápolyi királyi ház, a Mediciek, Sforzák és Esték káprázatos szertartásai szerint.

A főudvarmester körül huszonnégy trombitás harsogta a diadalmi indulót. Azután hosszú sorban díszlovasok lépkedtek, az “aulae familiares” egyenruhájában, közös jelvény alatt, katonás pompában. Utánuk kilenc királyi kamarás, rövid szabású, cifra selyemdolmányban, amelyek alját aranyszálakkal hímzett betűk: ékes mondatok díszítették. Ezek is pazarul szerszámozott lovakon ültek, aranyozott, rakott művű ezüstkard lógott az oldalukon, s paripáik szügyét aranysarkantyúval csiklandozták, hogy azok a bécsiek szájtátó bámulatára, asszonyok, gyermekek ijedelmére délcegen ágaskodjanak.

A bécsiek szíve roskadozott a felülmúlhatatlan gazdagság, színpadias pompa, rend és nagyszerűség benyomása alatt; annyira vágyakoztak a király látására, hogy képzeletük bele sem tudott hatolni a részletekbe.

- Nini, ott jön a király! - mutogattak minden ragyogó öltözetű daliára. Aztán csalódva nyújtogatták nyakukat, és szinte toporzékoltak türelmetlenségükben. A tanácsurak Teschler Miklós felé tekingettek, aki rövidre nyírt, szőke selyemszakállát simogatva, nyugodtan figyelte a menetet.

- Nem, még nem ő az - mondogatta jobbra-balra csitítólag.

Legnagyobb volt az izgalom a magyar egyetemi hallgatók között. Egy csoportban szorongtak Csornai Szabó Mátyás, Pozsonyi Pánczél Bernát, Szentmihályi Mátyás, Kisfaludy János, Héderváry Fodor István, ketteje pap, harmadika gazdag földesúr, valamennyien túl a harmincon, s egy bajusztalan, szőke fürtű, fekete szemű, sovány, beteg legénynek, a húszéves Ladislaus Pogánynak dicsekvéseit hallgatták.

- Ha akarnám, én is az apródok között lovagolhatnék. De nekem jobban tetszik az aritmetika és az asztrológia, mint a szőke paripa és a selyemdolmány.

És ujjával az aranysarkantyús vitézek után lovagoló udvari apródokra mutatott. A magyarok a gyulladásos szemű, sápadt fiút kinevették.

- Gazdag ember lehet a ti királyotok? - kérdezte egy görög diák a magas, hajlott hátú Kisfaludy Jánostól.

Kisfaludy néhány évig a kincstartó kancelláriában körmölt, és tudta a számadások főbb tételeit.

- Volt olyan esztendő, hogy kétmillió volt a bevétele.

- Kétmillió arany?

- Kétmillió magyar aranyforint.

- Szentséges ég!

Erre az egyik tanácsúr, Schneider szőlősgazda, a Hoher Markt vásárbírája dühösen rámordult a beszélgetőkre:

- Könnyű neki, háromszor is beszedi az adót.

- De szívesen fizetik - kérkedett a magyar. - Először, mert tudják, hogy jó kézbe kerül, másodszor, mert telik.

Az apródok után testőrök ezüstvértes, -sisakos, római sasos, aranyhollós csapata baktatott. A testőrök egyike belefújt a király ezüstkürtjébe.

- Vigyázz, ott jön a király!

A tömegen ijedt, izgatott, szinte eszeveszett előérzete futott végig a kielégülésnek.

- Ah, a király! - suttogták a nők, és egyszerre elfelejtették az aranyhajú apródokat, a bíborköpenyeges testőröket, a maguk hajfürtjeit igazgatták, szájuk szélét nyalogatták, és dobogó szívüktől hullámzó keblüket simogatták.

- Ott jön a király - szólt mély, szomorú baritonján Teschler a polgármesterhez, aki elsápadt, és zavarában izgatottan köszörülte torkát.

Ekkor megszólalt a sánc békanyálas, mohos, nedves árkában az eszelős Thomas:

- Drága a kenyér és olcsó az emberélet...

Poroszlók ragadták meg, és elhurcolták a boldogtalant, akinek szeméből úgy patakzott a könny, mint a májusi záporeső. Jajveszékelését elnyomta a tömeg diadalordítása, amely egyetlen pillanatban tört ki a kiszáradt torkokból, s a másikban meg is némult a bámulattól és megrettenéstől.

Szűzfehér török ménen, maga is, mint a nap, fehér fényességben, egyszerre csak szemükbe vakított egy eleven, hatalmas, csodálatos lovas szobor, egy messze sugárzó, emberfeletti mozdulatlansággal meredő fejedelmi alak. A ló zablája és kengyele, kapcsok és csatok, takarók és szerszámok a színarany sárga tüzében ragyogtak, és majdnem a földet seperte a drágakövekkel kirakott, arannyal átszövött fehér bársonytakaró. A nyereg gyémánt- és rubinkövekkel fehéren, vörösen ragyog és szikrázik a nap tüzében. A ló homlokkötője aranyba foglalt, gyöngyből, drágakőből való valóságos korona; a mén magasra emelgeti lábait, mintha tudná, hogy a római imperátorokhoz hasonló uralkodót hordoz hatalmas hátgerincén.

Maga Mátyás is érezte, hogy cézárok hatását kelti az alattvalókban. Bíbor bársonyköpenye úgy omlott a fehér-arany nyeregtakaróra, mint az isteni Augustusok palástja. Mellén szétnyílt a köpenye: színarany vértezete elárulta a harcos, győzelmes és triumfáló hadvezért. Szíve táján a Sárkány-rend csillaga égett, mellén a II. Pál pápa által küldött gyémántos aranykereszt, amelybe az Úr Jézusnak keresztfájából hasított szilánk volt beforrasztva. Fejéről dús fürtökben omlott alá aranybarna haja, amelyet acélból készült, remekművű babérkoszorú szorított össze, mint egykor a győztes római imperátorokét.

Mindenkinek megállott egy pillanatra a szíve dobogása. Halálos csend támadt a felvonóhíd körül, csak a tüdők zihálása, az ércfegyverek csengése s a selyemzászlók suhogó ropogása hallatszott. A lovak megállottak, a tömeg sóhajtott, a tikkadt, forró levegőben madár sem mutatkozott. A szél is elállott egy pillanatra, mintha lélegzetét az ég is visszafojtaná a nagy királyra való elcsodálkozásában.

A bécsiek, mikor kissé felocsúdtak, kíváncsian fürkészték a király arcvonásait.

Mátyás negyvenöt éves volt, de uralkodói gondjai, hadjáratai, lélekemésztő nagy tervei, újabban fellépett betegségei több ráncot barázdáztak barna, sápadt, borotvált, kemény arcára, mintsem az élet delén várható lett volna. Vöröses, dús hajában sok ezüstszál csillogott, s vastag, hosszúkás szemöldöke, ha összeráncolta, félelmetessé tette, és hasonlatossá a haragvó oroszlánhoz. Homloka alacsony volt, és egyenes: ezért ült oly mélyen fekete, öldöklő tekintetű szeme, amelynek pillantásától megremegtek a harci mének is, nemcsak alázatos alattvalói. Orra hajlott, erősen kiemelkedő, szabályos, remegő cimpájú sasorr volt, büszke, bátor és szenvedélyes, hatalmas és okos. A szája széles, vékony ajka keményen összeharapva, vértelen és epés; de ha elmosolyodott, akkor kiderült a nap, fellélegzett az előtte álló halandó, áldás, jókedv, szeretet és megbocsátás áradt ezekről az ajkakról, és a királyi udvar megragadta az alkalmat, hogy valamit kikönyörögjön a nagyúr jókedvétől. Nyaka és álla kissé előrehajlott, válla széles, mint egy gladiátoré, karjai hosszúak, a keze csontos és fehér, egész testéből finom illatszer lehelete áradt, jelezve a barbár erő, a hatalmas nagyúri gőg, a katonás edzettség fölött gyengéden átlengő olaszos kultúrát, a szerelmes ember hiúságát, az újjáéledt epikureizmus királyi követőjét. Erő, dicsőség, bölcs életszeretet, művészi érzékiség és az emberi nagyság öntudata olümposzi felhők fényébe vonták legendás alakját a magyarok királyának.

Mátyás pedig mozdulatlanul ült a lovon, babonázó szeme belemeredt a messzeségbe, s a Szent István tornya fölött átrepült tekintetével a végtelent kutatta. A körülötte nyüzsgő, izzadó, reszkető, ijedt embereket mintha nem is venné észre királyi pillantása.

A király unatkozik - gondolta Teschler Miklós, ahogy Mátyás távolba meredő tekintetébe igyekezett a magáét belekapcsolni.

- Valamit elhibáztunk? - kérdezte idegesen Pempflinger, a városbíró, aki a magyarok fizetett barátja volt, s azt hitte, hogy a bevonuló király nyájasan fog feléje integetni.

- A király imádkozik - suttogta Johannes Nider atya, a domonkosok priorja, és lelkében földig omlott a hatalmas fejedelem előtt.

Mátyás mellett jobbról Újlaki Lőrinc herceg, a bosnyák király fia, balról Szapolyai István, a fekete sereg fővezére, erdélyi főkapitány és vajda ült, szédületes pompa alatt roskadozó lovakon. Háta mögött János váradi püspök, a kancellár, sima, sovány, mosolygós diplomata, Bakócz Tamás és Geréb László alkancellárok között. Mellette Nagylucsei Dóczi Orbán egri püspök, a kincstartó, alacsony, piros képű, izgékony emberke, szúrós fekete szemében mérhetetlen okosság, erő és kapzsiság. Aztán sorban a király rokonai: a Wingarthi Geréb, a Laki-Thuz, a Dengelegi Pongrácz család férfi tagjai, Báthory István országbíró, a félszemű Szapolyai Imre, majd a kamarások, udvarnokok, titkárok, jegyzők, szertartásmesterek és felolvasók. Ezek közül mosolyogva, kövéren, zsírosan és hajadonfőn, fekete selyemtalárban, nyitott tokáján verejtékét törölgetve, jobbra-balra integetve, Galeotti Marzio, az olasz humanista.

Galeottit többen megismerték. Teschler Miklós lesütötte szemét.

- Még azt hihetik a bécsiek, hogy kémet tartogattam a hajlékomban.

De Galeotti oly barátságosan mosolygott rá, hogy elfeledte aggodalmait.

Most megszólalt Een polgármester, és dadogva, sápadva, kínos latinsággal üdvözölte a királyt. Mátyás végigmérte tekintetével, és felemelte ujját. A polgármester elhallgatott. A király röviden köszöntötte a bécsieket; megígérte, hogy kiváltságaikat tiszteletben tartja, és naggyá, gazdaggá, hatalmassá teszi a várost.

Hangja zengett, mint az orgonaszó. A süvegek lerepültek az izzadó koponyákról. Sokan fél térdre ereszkedtek, és könyörögve tárták ki karjukat a szegények. A püspök megáldotta Mátyást, a papok szentelt vizet hintettek útjába. Anyák magasra tartották gyermekeiket, mások sírtak és esküdöztek, hogy ez a legszebb nap életükben. Az öreg kádármester, kiszolgált zsoldos arcán végigcsorgott a könny, és öntudatlanul ismételgette:

- Megkapom az elmaradt zsoldjaimat. Megveszem a kis szőlőskertet a Kärntnerthor előtt.

A Burg oroszlánjai megszólaltak, kínos, elnyújtott, félénk üvöltés szakadt fel éhes torkukból. Úgy látszik, most dobták oda nekik magyar pecérek az első lóhúsdarabot. A szél, amely tisztelettel elült és hallgatódzott Mátyás szavaira, hirtelen megkavarta a tikkadt levegőt, és végigzúgott a bástyafalon. Irtózatos porfelhő kerekedett. Lovasok, polgárok, szájtátó, ujjongó néptömeg, ezüstveretes testőrség, bíborpalástos imperátor és izgatott némberek egyszerre belekavarodtak a porfelhőbe. Az ég elsötétedett, nagy csapat holló, karvaly, daru hasította át a levegőt, ijedt kiáltással röpködtek a fecskék a torony körül, a lovak megrezzentek, ágaskodtak, toporzékoltak, hosszú, félénk nyerítésben kiáltottak segítség és istálló után. Az emberek azonban moccanni sem mertek. A katonák térdüket a lovak oldalába nyomták, s azok reszketve vágták fejüket a szügyükbe. Mindenki Mátyásra tekintett, aki egy intéssel megindította a menetet a Wollzeile széles útján, előre a Szent István temploma felé.

Az emberek rémülten néztek egymásra. A lovak imbolyogtak, a gyalogosok elvétették a lépést, mindenki különös félelem, szédülés, tétova bizonytalanság, rossz előérzet súlya alatt szenvedett. A nap hirtelen elsötétült, óriás izzó bronztányér hideg, fénytelen vörös képében lógott az égen, s a homályban kigyúltak a csillagok.

Néhány ház üvegablaka magától megzörrent, egy-egy kicsiny, ólomba foglalt tábla kihullott, és nagy csörömpöléssel esett a lovasokra. A lovak nyihogtak, és egymáshoz szorulva, egész sorok felemelkedtek.

- Mi ez? - nyöszörgött egy öreg halárus kofa - úgy érzem, hogy a gyomrom felkeveredik, és kiadom a reggelimet.

- Mintha csónakon ülnék a Duna hullámain - nyögött egy halász, és aggodalommal nézett körül sápadt, zavart tekintetű szomszédjain.

- Végem van! - ordított egy diák, és falhoz támaszkodott, mint akit fejbe ütöttek. - Itt a világ vége. Örök éjszaka szakadt Bécsre, Ausztriára.

Az oroszlánok bömböltek, a lovak nyerítettek, a madarak eszeveszetten keringtek a porfelhőben, az emberek nyelték a port, riadozva menekültek a hulló ablakcserepek elől, mindenki égi csodát látott.

- Megvakult az ég, a nap lehunyta szemét, a föld megrázta magát, és megnyílik a zsarnok lába alatt! - ordította kétségbeesve egy dómbeli tanító, halálos ellensége Mátyásnak és a magyaroknak.

- És elnyeli az Antikrisztust! - dörmögte magában egy karmelita, aki a hazája balsorsán szíve mélyéből szenvedett.

- Földrengés, napfogyatkozás - állapította meg Mátyás komoran, és ezzel a két szóval elintézte a rémületet keltő epizódot.

Látván a király rendületlen arcát, kísérete is nyugalmat erőszakolt magára. Néhány lökés után meg is szűnt a rengés, és emberek, állatok visszakapták bátorságukat. Helyükön maradtak a bécsi magisztrátus tagjai, az egyetem küldöttsége és a polgárság vezetői is, csak a céhek sora fogyatkozott meg, és a csőcselék szaladt szét ijedtében.

Szájról szájra járt a suttogó, titokzatos, vészjósló gondolat:

- Itt a világ vége, örök éjszaka borul árva fejünkre, a föld meghasad, és elnyeli az Antikrisztust.

Sokan fejükre kapták subájukat, és futva futottak otthonuk felé. Nem mertek hátratekinteni, mert egyszerre eszükbe jutott a Mátyásról keringő sok legenda, s féltek, hogy kővé merednek, ha rájuk vetődik az Antikrisztus tekintete. Csak az asszonyok kísérték megingathatatlan szerelemmel a hódítót, aki megigézte őket férfias nyugalmának mindennél izgatóbb fenségével.

Hosszan utána fordultak a fogadó küldöttségek tagjai is, és ameddig magas lován imbolygó alakját követhették, le nem vonták róla tekintetüket.

Nem tűnt fel nekik az apród után lovagló Corvin János herceg sem, a király természetes fia, aki csaknem akkora kísérettel és oly ragyogó pompával tartotta bevonulását, mint maga az uralkodó. A szemek elfáradtak, elkápráztak és érzéketlenné lettek a látványosságok iránt. Alig várták, hogy véget érjen az udvari papok, katonák, írnokok, sáfárok, lovászok, sólymosok, puskamesterek, kocsisok, pecérek menete, még Tibriliriek, a király udvari bolondjának hórihorgas, nagy orrú, lőcslábú alakja sem keltett feltűnést tarka kockás, felemás ruhájában, éktelen süvegében. Ahogy a királyi konyhát, ruhatárt, fegyvergyűjteményt, asztalneműt és mozgó fürdőberendezéseket szállító kocsisor bezárult, a nép utána nyomult a menetnek, hogy jelen legyen a Szent István-templomban tartandó Te Deumon.

A dómban Mátyás parancsára nyomban kifüggesztették a Hunyadi-ház címerét, a püspök imát mondott a hódítóért, a király leborult a bíborral terített zsámolyra és hosszan imádkozott.

- Ez mégsem lehet az Antikrisztus - jegyezte meg egy gazdag polgár, aki kövér feleségét támogatta a tömjénfüsttől, illatszerektől, emberi izzadságtól, gyertyák, olajmécsek füstjétől nehéz, fullasztó levegőben.

Az asszony megvetően nézte végig ráncos, fogatlan, koravén életpárját:

- Gyávák vagytok és eszelősek. Ő nem a sátán küldöttje, ő az Úristen leventéje.

És le nem vette szemét az imádkozó fejedelemről.

Késő este volt, amikor Mátyás bevonult a Burgba, amelyet a polgárok hetekig tisztogattak az új uralkodó tiszteletére. Besietett hálótermébe, és megparancsolta, hogy hozzák be a vacsoráját.

- Nem akarok látni senkit, csak az íródeák jöjjön be tintával és pergamenttel.

És éjfélig diktálta levelét Beatrixnak, a nápolyi asszonynak, akit kilenc év óta mindennap fokozódó szerelemmel szeretett. Elfeledkezett Bécsről, Ausztriáról, a római császárságról, még a földrengésről is, amely a világhódítás első lépcsőjén megingatta lába alatt a talajt, s megremegtette az ő büszke, királyi, rettenthetetlen oroszlánszívét.

“...Édes gyermekem, az én szomorú, szerelmes atyai szívem eleped utánad...” - így kezdte levelét az Antikrisztus.

V

A városi bástyaőrséget már az első napokban felváltották magyar zsoldosokkal. A Stubenthor felvonóhídja előtt két szálas székely lovas íjász vigyázott a magyarok kapujára.

Az egyik már jól benne van a hatvanasban; rengeteg bajusza kétoldalt úgy lóg a vállára, mint a fiatal lányok hajfonata. Bőrbekecse, csizmája, hegyes süvegje, íja, lándzsája mintha összeforrtak volna barna, napégette, cserzett bőrű testével s apró, hosszú szőrű, bozontos üstökű mokány paripájával. Kétséges volt, hogy egy esztendő óta egyáltalán lekerült-e róla az íjászok barna egyenruhája. Simon bátyánknak hívta mindenki Dengelegi Pongrác hadosztályában. A királyt még abból az időből ismerte, amikor az a vajdahunyadi vár udvarán növendék csikókat hajkurászott.

A másik vitéz unokája lehetett volna az öreg íjász katonának. Vörös ajka fölött csak most serkedt a fekete bajusz. Csillogó szeméből gyerekes jóság és hányaveti legénygőg sugárzott. Láthatóan büszke volt a hivatalára, és komor önérzettel nézte le a körülötte nyüzsgő idegen világot. Alfalui székely volt ő is. Matyinak keresztelte az anyja a király tiszteletére.

Estefelé járt az idő, egy óra hiányzott csak az őrjárati időből. Kapuzárásig nem is vártak felváltást a katonák.

A két magyar ült a lován hegyesen, komoran, unatkozva, nézelődve, mint két ideszakadt napkeleti, Volga menti lovas...

- Mit tudsz az anyádról? - morogta oda unottan az öreg Simon a fiatalnak.

- Meghalt a kedves, húsvét előtt való nagyszerdán.

- Isten nyugosztalja.

- Hát kend kapott-e hírt hazulról?

- Legutóbb a török feldúlta a falut, a népet elhajtotta Havasalföldre. A lányom éppen teherben volt, hirtelen szült, meghótt ő is, a gyereke is.

- A fődje? A marhája?

- Fene tudja, hová veszekedett. Csak azt tudom, hogy a hitves feleségem szörnyet halt, amikor a házat felgyújtották.

- Isten nyugosztalja.

- Neked nincs családod?

- Egy fia se, akiről volna tudomásom.

- Egy se?

- Egy se. Volt egy testvérhúgom, azt a törökök elcipelték Moldovába. Kendnek sincs családja?

- Nekem se.

- Hát akkor a király a mi apánk.

- Nekem ő az egyetlen fiam.

És tovább nézték a dominikánusok kolostorát, amely jobbra terpeszkedett idomtalan, sárga épületével. Aztán összehúzott szemmel vizsgálgatták a hercegi egyetem keskeny frontját, a diákszállók alacsonyan fekvő ablakait, amelyekből kíváncsi fejek kukucskáltak az arra járó-kelő fehérnép után.

A kapun sűrű csoportokban özönlött a nép a szőlőhegyek munkájából. Nem messze egy kocsma mélyéből hárfaszó és részeg kurjongatás hallatszott. A nap lecsúszott a dombok tarajára; már csak a fele látszott méla, bámész, vörös, sugaras tányérjának. A hegyek kék és lila ködbe burkolóztak, mintha dideregnének.

A két magyar úgy ült a lován, mint barna, viharvert, megrepedezett két kő bálványszobor.

Mátyás katonái nagy részben a várost barangolták... Szabadnapjuk volt, pihenés és a dicsőség kiélvezése céljából. Járták az utcákat, itták a kocsmák borait, enyelegtek a szabad lányok, napszámosnők, kofaasszonyok felvidult, katonát néző, kalandra éhes csapatjával.

A cseh “bratrikok” hamar összebarátkoztak a bécsiekkel. Meg is értették egymást, a régi jó szomszédság és a bécsi zsold napjaiból. Már mindegyiküknek megvolt a szeretője.

A havasalföldi, erdélyi és moldvai oláh zsoldosok összefogózva dülöngtek égett gabonapálinkától részegen, és panaszos, állati vonításhoz hasonló, egyhangú dallamokat ordítoztak.

Az olasz hajósok, bombavetők, tűzmesterek sok földit találtak itt, s kockajátékot játszottak velük a bástya alá terített köpenyeiken. Sós halat eszegettek, és sört habzsoltak hozzá. A nyugat-magyarországi katonák táncra perdültek a polgárlányokkal. A szerb hadtest marcona vitézei körben táncoltak bosnyák, dalmata és horvát pajtásaikkal. Bajorok, poroszok és német landsknechtek régi germán dalokat énekelgettek, majd rágyújtottak azokra az ocsmány, útszéli nótákra, amelyeket a fürdőházakban tanultak szennyes vászoncselédektől.

A kapu előtt, a város falain túl rögtönzött táncmulatságot rendeztek a katonák tiszteletére. Hamarosan ideszállingóztak a város mulattatói is: joglárok, histriók, zenészek, kötéltáncosok, vándor énekesek, színészek, és a fák alatt, az árok partján, a kertek pázsitján belefogtak aljas mesterségükbe. Zsonglőrök labdákat dobáltak, kardokkal és égő fáklyákkal hajigálóztak, germán isteneknek levetkezett félmeztelen férfiak és nők hősi énekeket énekeltek trombita- és dudaszó, flóták, sípok és róták fülsiketítő kísérete mellett. Idomított kutyák, medvék, kakasok vonultak fel a porondra, és eszeveszett viadalt csaptak a megszálló katonák nagy gyönyörűségére.

A két magyar büszke komorsággal nézett el a mulatozók feje fölött, mintha ők méltóságukon alul valónak tartanák részt venni az idegen csőcselék vigadozásában. Az öreg Simon odaszólt a sihedernek:

- Veszekedett piszkos cigánynépség.

- Piros kalapos lány is van itt szépen, bátyám.

- Neked is máshol járhatna az eszed.

És az öreg vitéz hegyeset köpött a ló fején keresztül. A fiatal fölsóhajtott:

- Alfaluban szebb lányok vannak.

- Voltak ezelőtt negyven esztendővel - javította ki a vén csont fitymálólag.

- Jövőre megházasodnék.

- Ha a király kiereszt a zsoldjábul.

- Mit gondol kigyelmed?

- Nem remélem, öcsém. Még van itt tennivaló temérdek. Először meg kell venni Burgundiát.

- Hát az merrefelé van, nagyapám?

- Túl a tengeren.

- Áthajózunk?

- Át ám, a mindenségit! Mint mikor Otrantóba mentünk. Aztán meghódítjuk Itáliát.

- A római pápát is? - kérdezte amaz ijedt kíváncsisággal.

- Azt nem tudom biztosan. De a franciákat igen, meg a szerecseneket. Meg a pogányokat.

- A törpéket is, túl a tűzokádó hegyen?

- Nápolyra gondolsz? - kérdezte a tudós, öreg vitéz.

- Aha - felelt bizonytalanul a fiú.

- Már régen a miénk a törpék tartománya. Beatrix királyné őfelsége hozta hozományba. A latinokat és görögöket is ő hozta, verné meg őket a ragya.

- Aztán megpihenünk?

- Pihenünk a fenét. Akkor jön csak sor az igazi ellenségre - dörmögte haragosan, és félretolta szája széléről deres, vastag, lógó bajuszát. - Azután kell csak szétverni ezt a gyilkos, tolvaj, becstelen népet itt ni, ezt a sok oláh, rác, bosnyák, cseh morva fattyút - mutatott bütykös ujjával az ugrándozó, üvöltő, részeg csoportokra, a fekete sereg idegen katonáira.