A fordítás alapjául szolgáló mű:

Michael Chabon: The Final Solution

The steadfast generosity of Sir Arthur Conan Doyle enabled the author to begin this novella; that of the MacDowell Colony enabled him to complete it.

The epigraph is taken from “Alternating Currents,” in A Kiss in Space: Poems by Mary Jo Salter. Knopf, 1999.

First published in a slightly different form in The Paris Review in 2003

Copyright © 2004 by Michael Chabon

All rights reserved.

Jacket design © Jason Harvey, Jay Ryan

Illustrations © Jay Ryan

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 506 6

AMaNDA DaVIS

emlékének,

aki e szöveg első olvasója volt

Mindig árnyalatnyi a különbség aközött,
amit látunk, és amit odalátunk.

mary jo salter

1

Egy fiú ballagott a vasúti sínek mentén, vállán egy papagáj ült. Álmodozva lépkedett, karját menet közben kissé lengette. Minden lépésnél végighúzta cipője orrát a töltésen, mintha gondosan kimérné útját a kavicságyba húzott strigulákkal. A nyár derekára járt, és volt valami a fiú fekete hajában és sápadt arcában a dombok hullámzó zöld lobogója előtt, a kezében tartott százszorszép forgó fehér szemében, a rövidnadrágból kilátszó bütykös térdében, a pofás, szürke, rikító vörös farktollú papagáj gőgösségében, ami miatt az öregember megigézve nézte őket. Megigézve vagy megérezve – ezt a képességét valaha egész Európában nagy tisztelet övezte – egy ígéretes anomáliát.

Az öregember leeresztette a Brit Méhészeti Folyóirat legújabb számát a shetlandi gyapjúból készült pokrócra, amely az ő szintén bütykös, de messze nem bájos térdét takarta, és hosszú csontú arcát közelebb tolta az ablaküveghez. A sín – a Brighton–Eastbourne-vonal egyik ága, amelyet a húszas évek végén villamosítottak, amikor a Southern Railway hálózatát konszolidálták – egy töltésen futott száz yardra északra a háztól, egy drótkerítés betonoszlopai között. Az öregember ódon ablaküvegen nézett ki, amelynek fodrai és buborékjai megnyújtották-összenyomták a külvilágot. Neki azonban még az üveg torzítása ellenére is az a benyomása támadt, hogy életében nem látott két lényt, akik ennyire meghitten és mégis takarékosan osztoznak egy napos nyári délutánon.

Megragadta továbbá a hallgatásuk is. Valószínűnek tartotta, hogy ha egy tetszőleges afrikai szürke papagájt – notóriusan szószátyár fajta – összepárosítanak egy tetszőleges kilenc-tíz éves fiúval, akkor egy tetszőleges pillanatban az egyikük feltétlen beszélne. Újabb anomália. Hogy ez mit ígért, azt ez az öregember meg nem tudta volna jósolni, noha annak idején azzal tett szert a vagyonára és hírnevére, hogy tények valószínűtlen csoportosításából hosszú és zseniális következtetéseket vont le.

A jó százyardnyira baktató fiú már majdnem egyvonalba ért az öregember ablakával, amikor megtorpant. Keskeny hátát fordította az öreg felé, mintha érezné annak tekintetét. A papagáj különös óvatossággal először kelet felé nézett, aztán nyugatnak. A fiú sántikál valamiben. Meggörnyesztett váll, várakozóan behajlított térd. Rejtélyes ügy… időben távoli, mégis roppant ismerős… igen…

…a fogatlan óramű megindult; a húrtalan Steinway felzengett: a harmadik sín.

Az öregembernek még egy ilyen fülledt délutánon is, amikor a hideg és a nyirok nem gyötörte a csontjait, hosszadalmas vállalkozás volt felkelni a fotelből, lavírozni az agg-agglegény rumli folyton átrendeződő halmai között – olcsó és minőségi magazinok egyaránt, nadrágok, kenőcstégelyek és májtablettásüvegek, tudományos évkönyvek és negyedéves kiadványok, morzsákkal ékes tányérok –, amelyek veszedelmessé tették a nappalin való átkelést, majd kinyitni a bejárati ajtót a világra. Ami azt illeti, a foteltől küszöbig tartó út csüggesztő kilátása volt az egyik oka, hogy nem érintkezett a világgal még ama ritka alkalmakkor sem, amikor a világ, óvatosan megfogva a rézkopogtatót, amely egy óriás Apis dorsata ellenséges alakját öltötte, bekopogtatott. Tízből kilenc látogató esetében az öregember ülve maradt, hallgatta az ajtón túlról érkező zavart motyogást és egyéb zörejeket, és emlékeztette magát, hogy kevesen vannak már az élők sorában, akikért önként megkockáztatná, hogy a papucsa orra beleakadjon a kandalló előtti kis szőnyegbe, és az a kevéske életnedve kicsorogjon a hideg kőpadlóra. Ám ahogy a papagájos fiú arra készült, hogy saját szerény elektronfelhőjét hozzákapcsolja az áram alatt álló harmadik sínben hömpölygő elektronfolyamhoz, amely az Ouse folyó partján, Lewes mellett álló Southern Railway erőművéből érkezett, az öregember olyan szokatlan fürgeséggel emelkedett fel a helyéről, hogy a bal csípője riasztó reccsenést produkált. A pokróc és az újság a padlóra csúszott.

Egy pillanatig tétovázott, máris az ajtókilincsért nyúlt, noha még az egész szobán át kellett vágnia, hogy elérje. Akadozó érrendszere kínlódva igyekezett hasznos vérrel ellátni hirtelen felpezsdülő agyát. Füle csengett, térde sajgott, lábfejét ezer tű szurkálta. Meglódult, szabályosan megrészegülve szaporázott az ajtóhoz, és olyan hévvel tépte fel, hogy felszakította a jobb mutatóujja körmét is.

– Te, fiú! – szólt, és még ő is nyavalygósnak, zihálósnak, sőt kissé háborodottnak hallotta a saját hangját. – Azonnal fejezd be!

A fiú megfordult. Egyik kezével a nadrágja sliccét fogta. A másikkal eldobta a százszorszépet. A papagáj eloldalazott a fiú vállán a feje mögé, mintha menedéket keresne.

– Mit gondolsz, minek van ott az a kerítés? – kérdezte az öregember, aki tudta, hogy a védőkerítést a háború kezdete óta nem tartották karban, mindkét irányban tíz mérföldön át pocsék állapotban van. – Az ég szerelmére, hát odakozmálsz! – Az udvarán keresztül a fiú felé bicegett, és rá sem hederített hevesen dobogó szívére. Pontosabban aggodalommal konstatálta, majd az aggodalmat egy kemény megjegyzéssel palástolta. – Úgy fogsz bűzleni, mint a döglött hal.

A fiú, miután a virágot eldobta, a családi ékszerét pedig elcipzározta a helyére, mozdulatlanul állt. Olyan sápadt és üres arccal nézett az öregemberre, akár egy koldus bádogpoharának feneke. Az öreg hallotta a tejeskannák tompa kongását a negyed mérföldre fekvő Satterlee-farmról, a molnárfecskék nyugtalan susogását a saját eresze alatt, és mint mindig, a méhek szüntelen sürgölődését. A fiú egyik lábáról a másikra helyezte a súlyát, mintha a megfelelő válaszon gondolkodna. Nyitotta a száját, aztán visszacsukta. Végül a papagáj szólalt meg:

– Zwei eins sieben fünf vier sieben drei – mondta puha hangon, furcsán pihegve, épp csak hallható selypítéssel. A fiú csak állt, mintha a papagáj mondandóját hallgatná, noha az arckifejezése nem mélyült el, nem változott. – Vier acht vier neun eins eins sieben.

Az öregember pislogott. A német számok olyan váratlanul érték, szó szerint olyan idegenül csengtek, hogy egy pillanatig csak kísérteties zajnak hallotta, primitív madárcsacsogásnak, amely nélkülöz minden jelentést.

– Bist du deutscher? – nyögte ki végül, bár maga sem igazán tudta, hogy a fiút vagy a papagájt kérdezi. Harminc éve nem beszélt németül, a szavak elméje egy magas, eldugott polcáról potyogtak le.

A fiú bólintott, tétován, tekintetében először villant bármi érzelem.

Az öregember a szájába vette és szívta a sérült ujját, bár tudatában sem volt, hogy csinálja, hogy érzi a saját vére sós ízét. Egy német a South Downs dombságban 1944 júliusában, ráadásul nem felnőtt, hanem egy fiú: ez a rejtély fellobbantotta a régi falánkságát és energiáját. Elégedett volt magával, amiért kiemelte hajlott testét a fotel aljas markából.

– Hogy kerültél ide? – kérdezte az öreg. – Hová mész? Hogy az öreg ördögbe szerezted azt a papagájt? – Aztán mindegyik kérdést lefordította németre, változó minőségben.

A fiú halványan elmosolyodott, és két koszos ujjal megvakarta a papagáj fejét. Tömény hallgatása többre utalt, mint hogy egyszerűen nem hajlandó beszélni; az öregemberben felmerült, hogy a fiú talán nem is német, hanem értelmi fogyatékos, sérült a beszéd- vagy felfogóképessége. Ekkor támadt egy ötlete. Felemelt kézzel mutatta a fiúnak, hogy maradjon, ahol van. Aztán visszament a félhomályos házába. Az egyik sarokszekrényben, egy horpadt szenesvödör mögött, amelyben annak idején a pipáit tartotta, talált egy porbundás bádogdobozt, amelyben ibolyaszín pasztilláknak kellett lenni, és amelyre egy brit tábornok portréját nyomták, kinek régi nagy diadala a Birodalom mai helyzetében már nem jelentett semmit. Az öregember retináján a ráégett nyári fény foltjai és ebihalai úsztak, és egy fiú fényes, fordított szelleme, akinek vállán papagáj ül. Hirtelen a fiú szemszögéből látta magát, egy bosszús ogre bukkant elő a Grimm-mesékbe illő, zsúpfedeles háza sötétjéből, karomszerű, csontos kezében rozsdás bádogdoboz, benne gyanús édesség. Meglepődött és megkönnyebbült, amikor kilépve a fiút ugyanott találta.

– Tessék – nyújtotta a dobozkát. – Sok éve már, de az én időmben az édességet amolyan serdülő eszperantónak tartották. – Elvigyorodott, bizonyára foghíjas ogrevigyorral. – Gyere. Kérsz egyet? Tessék. Jó fiú.

A fiú bólintott, és átvágott a homokos udvaron, hogy vegyen az édességből. Három-négy kis pasztillát csippentett ki a dobozból, aztán ünnepélyes bólintással megköszönte. Szóval néma; valami baj van a hangképző szervével.

– Bitte – mondta az öreg. Sok-sok éve először érezte a régi bosszúságot, a türelmetlenséggel vegyes örömöt, amiért a világ kéreti magát, megtagadja, hogy harc nélkül feltárja a rejtélyeit. – Most pedig – nyalta meg száraz ajkát tagadhatatlanul ogre módra – mondd el, hogyan kerültél ilyen messzire az otthonodtól.

A pasztillák úgy koccantak a fiú fogához, akárha gyöngyök lennének. A papagáj grafitkék csőre szeretettel turkált a hajában. A fiú sóhajtott, vállát egy pillanatra bocsánatkérő rándítás mozgatta meg. Aztán megfordult, és visszaindult arra, amerről jött.

– Neun neun drei acht zwei sechs sieben – sorolta a papagáj, ahogy belevesztek a délután vibráló zöld végtelenjébe.

Ez a rejtély fellobbantotta régi falánkságát és energiáját

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Berta Ádám

Előkészítés Tomka Eszter

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Poiret One – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License