részlet

Fordította

Petrikovics Edit

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Ia Genberg: Detaljerna

Weyler förlag, Stockholm, 2022

Copyright © Ia Genberg, 2022

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Petrikovics Edit, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotók © Tuva Mathilde Løland/Unsplash; Cottonbro Studio/Pexels; Anna Shvets/Pexels

1 Johanna

Néhány nappal azután, hogy a vírus felüti a fejét a szervezetemben, belázasodom, és váratlan késztetést érzek arra, hogy újraolvassak egy bizonyos regényt, és csak akkor értem meg az okát, amikor az ágyban elhelyezkedve kinyitom a könyvet. A címoldalon kék golyóstollal és összetéveszthetetlen kézírással ez áll:

1996. május 29.

Jobbulást!

A Fyra Knopban isteni francia palacsinta és almabor van.

Alig várom, hogy újra ott üldögéljünk.

Csókok (amelyek inkább az ajkadra kerülnének),

Johanna

Akkoriban maláriás voltam, egy kelet-afrikai szúnyog fertőzött meg néhány héttel korábban egy sátorban a Szerengeti Nemzeti Park szélén, nem sokkal a hazatérésünk után megbetegedtem, majd a hudiksvalli kórházba kerültem, ahol senki sem tudott kiigazodni az értékeimen, és amikor végül megszületett a diagnózis, az összes orvos odasereglett, hogy megbámulja az egzotikus betegségben szenvedő nőt. Tüzelt a homlokom, és minden áldott hajnalban a saját zihálásomra és olyan fejfájásra ébredtem, amilyet addig sohasem tapasztaltam. A kelet-afrikai utazásunkat követően egyenesen Hälsinglandbe siettem, hogy meglátogassam a haldokló nagyapámat, ám azután legyűrt a betegség, és kis híján én is meghaltam. Egy bő hetet töltöttem a kórházban, és amikor Johanna átadta nekem a könyvet, már a Hägersten városrészbeli hálószobánkban nyomtam az ágyat, miután a mentő egy Uppsalában elvégzett májbiopsziát követően hazaszállított. A beavatkozás eredményére már nem emlékszem, nem sok emlékem van arról a kora nyárról, de a lakásunkat, a könyvet és őt soha nem fogom elfelejteni. A regény beleveszett a lázba és a fejfájásba, eggyé vált velük, és valahol onnan indul az az egészen a jelenig húzódó szál, egy lázat és veszélyt hordozó érzelmi véna, amely ezen a délutánon arra késztet, hogy a könyvespolchoz lépjek, és megkeressem ezt a bizonyos regényt. A csillapodni nem akaró láz és fejfájás, a szemem mögött tobzódó nyugtalan gondolatok sokasága, a közelgő kín susmorgása – felismerem, mert korábban is átéltem már, a lázcsillapító tabletták dobozaival a padlón, és az ágy mellett sorakozó szénsavasvizes-palackokkal, melyek tartalmával hiába próbálom enyhíteni a szomjam. Amint behunyom a szemem, azonnal felbukkannak a képek: lovak patái a kopár sivatagban, néma kísértetekkel teli nyirkos pincesötétség, körvonalak nélküli testek, rám üvöltő gigantikus magánhangzók, más szóval a rémálmok teljes és megszokott menüje, amely egészen kisgyerekkorom óta kísér, a betegségre való tekintettel most egy csipetnyi halállal és pusztulással fűszerezve.

Johannával az irodalom volt a kedvenc játékunk, írói életművekkel és témákkal ismertettük meg egymást, irodalmi korszakokkal és régiókkal, valamint különálló művekkel, régebbiekkel és kortársakkal, a legkülönbözőbb műfajokból. Az ízlésünk hasonló volt, de eléggé különbözött ahhoz, hogy a beszélgetéseink érdekesek legyenek. Bizonyos dolgokban nem egyezett a véleményünk (Oates, Bukowski), bizonyos dolgok egyformán hidegen hagytak bennünket (Gordimer, a fantasy), másokat pedig mindketten imádtunk (Östergren, a Krilon, Lessing). Egy könyvről alkotott ítéletét abból tudtam megállapítani, hogy milyen tempóban haladt az olvasással. Ha gyorsan olvasott (Kundera, az összes krimi), tudtam, hogy unatkozik, és mihamarabb túl akar lenni rajta, ha pedig túlságosan lassan haladt (A bádogdob, az összes sci-fi), akkor úgyszintén unatkozott, de meg kellett küzdenie azért, hogy átrágja magát rajtuk. Kötelességének érezte, hogy az utolsó sorig elolvassa az összes könyvet, amelybe belekezdett, ahogy az összes tanulmányát, esszéjét és projektjét is befejezte. Valamiféle mélyen gyökerező engedelmesség rejlett benne, egyfajta tisztelet a feladatai iránt, bármennyire reménytelennek is tűntek. Ezt valószínűleg otthonról hozta magával, a kreatív és rendíthetetlenül céltudatos szüleitől. Ő maga azt vallotta, a dolgok befejezése egy módja annak, hogy tiszta lappal forduljon a jövő felé. Johanna számára egyetlen irány létezett az életben: előre, mindig csak előre. E tekintetben különböztünk egymástól, én csak elvétve fejeztem be nagyobb projekteket. Mielőtt komolyan írni kezdtem, egy éven keresztül eladóként dolgoztam a Pressbyrånnál, majd több főiskolai képzésre is beiratkoztam, amelyeket abbahagytam vagy határozatlan időre felfüggesztettem. De még azt követően sem sikerült a saját magam elé kitűzött utat követnem, amikor elhatároztam, hogy főállású író leszek – ehelyett egész napokat töltöttem Aspudden, Mälarhöjden, Midsommarkransen és Axelsberg környékén bolyongva. Ez még az az idő volt, amikor a Stockholm központjának közelében fekvő városnegyedekben valami nyerseséggel átitatott hangulat uralkodott, motorosklubokkal, tetoválószalonokkal, szoláriumokat is üzemeltető, sötét videótékákkal. A metróállomások komorak és mocskosak voltak. A legkülönfélébb emberek éltek egymás mellett: aktatáskájukkal az irodába siető alkalmazottak, az ipari területeken olcsó műtermeket bérlő művészek, drogfüggők, akik a rendőrség által rendszeresen átfésült háztömbökben húzták meg magukat, sörösüvegeikkel a város terein üldögélő, cserzett bőrű öregek, mind egymás mellett éltek a kanyargós főutcák mentén sorakozó kétemeletes házakban, melyek utcaszintjén alacsony mennyezetű, egzotikus fűszereket árusító üzletek és barna tónusú berendezéssel bíró, egyszerű étkezdék üzemeltek, ahol kora délutánonként gyakran üldögéltem a műanyag tálcán árválkodó üres tányérom fölött az egyik sarokasztalnál, és a világos söröm maradékát kortyolgatva tanulmányoztam a többi vendéget. Egy jegyzetfüzet és egy nagy gonddal kiválasztott toll hevert előttem, amelyet csak ritkán vettem a kezembe. Elhivatottnak tűnhettem, de nem voltam az, az éjjeliszekrényemen álló könyvkupacban mindig volt egy-két olyan kötet, amellyel félúton elakadtam. A legszívesebben olyan könyveket olvastam, amelyek leküzdhetetlenül beszippantottak. Ez a legtöbb dologra igaz volt, így aztán kevés kötelességet teljesítettem az életemben, talán túlságosan is keveset. Valójában szinte minden kötelezettséget azon nyomban elutasítottam magamtól. Ez olyan kiindulópont volt, amely nem teremtett tiszta lapokat, és azt hiszem, Johanna számára a tétlenségem mindenekelőtt kihívást jelentett. Volt valami a tempójában és a lelkesedésében, ami lendületet adott, ami mozgásba hozta a dolgokat. Talán ez az oldala volt az, ami annyira biztossá tett a kapcsolatunkban. Johanna lendületbe hozott, és esze ágában sem volt feladni. Nem fog elmenni, soha semmiféle késztetésnek nem fog engedni, hogy elhagyjon engem. Megnyugodtam, és átadtam magam neki. Johanna olyan lelkiismeretes volt, olyan odaadó és hűséges. Vajon eszébe jutna valaha is szakítani velem? Dehogy, gondoltam. Nem, soha.

A kezemben tartott könyv a New York trilógia. Auster fojtogató, ugyanakkor simulékony, annyira egyszerű és mégis annyira bizarr, egyszerre paranoid és józan, nyitott égbolt a szavak között. Ebben egyetértettünk Johannával, és amikor néhány héttel később alábbhagyott a láz, újra elolvastam, hogy hibákat keressek, hátha átsiklottam valami fölött, hogy kiderítsem, esetleg untat-e, ám egyetlen gyenge pontot sem találtam, és amikor nem sokkal ezután elolvastam a Holdpalotát, ugyanúgy le voltam nyűgözve. Auster mind az olvasás, mind az írás terén egyfajta iránytűvé vált számomra – még azután is, hogy megfeledkeztem róla, és már nem szereztem be minden könyvét a megjelenésükkor. Markáns egyszerűsége és sallangmentessége olyan eszménnyé vált számomra, amely kezdetben a nevéhez fűződött, majd nélküle is továbbélt. Vannak könyvek, amelyek még jóval azután is hajlamosak az ember emlékezetébe kapaszkodni, miután a részletek és a nevek feledésbe merültek, és amikor évekkel később először jártam Brooklynban, azonnal utánanéztem Auster lakcímének, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lett volna. Az új évezred kezdetén jártunk, Johanna már rég elhagyott valaki másért, a távozása felkészületlenül ért, kegyetlen volt, és fagyos. Akkoriban, amikor a brooklyni barna téglaházhoz vezető lépcsőt bámultam, ahol Paul Auster és Siri Hustvedt élte az életét és alkotott, jó ideje egy férfival voltam együtt, aki abban a pillanatban palacsintát evett a lányommal egy közeli kávézóban. Az idő bonyolult természetének köszönhetően az az érzésem támadt, hogy Johanna ott áll mellettem a Park Slope-ban, hogy hallom, amint mond valamit a véletlenről, amit csak jóval később fogok megérteni, és mindketten biztosan állítjuk, hogy valami mozgást érzékeltünk az egyik függöny mögött az emeleten.

Akárcsak ez a láz, a malária is egyfajta végtelenséget telepített a testembe, a betegség tartós állapotnak tűnt. Johanna két barátját látogattuk meg, akik a „humanitárius segélyezési körökben” tevékenykedtek, ami szinte bármit magában foglalhatott. Még a velük eltöltött két hét után sem igazán értettem, mi a munkájuk: az egyikük filmet forgatott egy szervezet számára, amelyet a tervek szerint egy konferencián mutattak volna be, amennyiben a konferenciát megrendezik, és a film időben elkészül, a másikuk pedig mintha csupán a kameraállványokat cipelte volna. Úgy volt, hogy három hónapot töltenek ott, majd továbbindulnak dél felé. A Szerengeti melletti sátorban töltött éjszakánk volt az utolsó az országban, és bár Johannával közös szúnyoghálót használtunk, egyikünk sem vette észre a szúnyogot, amely megcsípett, ám a hazafelé tartó repülőgépen három viszkető csípést fedeztem fel a könyökömnél. Johannának kutya baja sem volt. A láz valójában nem tartott tovább két-három, legfeljebb négy hétnél, én azonban úgy éreztem, mintha hónapokon keresztül az ágyat nyomtam volna. Johanna a homlokomat borogatta, péksüteményeket vásárolt a piac melletti kávézóban, apró falatokat, amelyek megfeleltek a visszafogott étvágyamnak. Állítása szerint nem rajongott a kiálló csípőcsontokért, de én észrevettem, hogy titokban lenyűgözték. Tejszínes leveseket főzött és jókora vajdarabokat magukba szívó kenyérszeleteket pirított a sütőben. Mindenért hálás voltam, az ételért, az ajándékokért és a költői ajánlásokkal ellátott, puhafedelű zsebkönyvekért. Szeretetteljes täbyi felső középosztálybeli családból származott, amelyben lépten-nyomon megajándékozták egymást, elegáns csomagolásban, a masni alá dugott takaros kártyákkal. Volt valami ünnepélyes az ajándék átadásában, akkor is, ha mindössze egy apróságot csúsztattak oda a másiknak az asztalon ebéd közben. Johanna világában az ajándékok nem csupán a tartalomról és a csomagolásról szóltak, hanem a meglepetés mértékéről és a megfelelő időzítésről, valamint a múltra és a lehetséges jövőre vonatkozó hivatkozásokról is. Valamennyi ajándékot utalások, kikacsintások és kimondatlan információk hálózata övezett. Idővel azonban teherré vált ez a rengeteg ajándék, mert képtelen voltam lépést tartani velük. Johanna túlságosan elhalmozott, az ajándékok túlságosan drágák és túlságosan ígéretesek voltak, velem ellentétben ő kiváló érzékkel vásárolt szép dolgokat, egy múzeum boltjában rálelt a tökéletes órára, egy bezárással fenyegetett moziban pedig egy tálcára bukkant, amelyet egy filmplakát printje díszített. Mindkét ajándékot megőriztem, a gyerekeim gyakran kérdezgették, ki volt Monika, és ki volt az, aki egy fekete-fehér nyarat töltött vele, az óra pedig elromlott, egy piperetáskában lapul szíj nélkül, de máig nem találkoztam ilyen gyönyörű darabbal. Johanna kegyetlen távozásának hatására az ajándékai egy részét kidobtam, a többit pedig a tetőtérben tároltam, amíg az érzéseim le nem csillapodtak. Johanna ajándékai soha nem a pénzről szóltak. Számára az anyagiak nem jelentettek problémát. Velünk, többiekkel ellentétben neki nem kellett diákhitelt felvennie (egy újságírói képzésen ismerkedtünk meg az egyetemen), hanem volt egy Visa-kártyája egy számlához, amit a szülei folyamatosan feltöltöttek. Számomra, aki tizenhat évesen elköltöztem otthonról, és azóta a saját lábamon álltam, több befejezetlen főiskolai képzéssel a hátam mögött, minden egyes kiadásom áldozatot követelt valahol a költségvetésemben. Kétlem, hogy Johanna a könyveken kívül bármi egyebet megtartott volna a tőlem kapott ajándékai közül: a kis digitális fényképezőgépet, a műselyem köntöst, az akkoriban népszerű, de mára feledésbe merült képregényalkotó bekeretezett illusztrációit. A neki adott ajándékaim, és maga az ajándékozás kisebbrendűségi érzést keltett bennem, miközben állandóan azon őrlődtem, mert képtelen voltam elhessegetni magamtól a gondolatot, hogy mennyibe kerültek és milyen szerények az ő ajándékaihoz mérten. Johannához képest esetlen voltam, és egyszeriben ráébredtem a pénz jelentőségére, valamint arra, hogy mit jelent a veleszületett jó ízlés hiánya. Az efféle dolgok egyébként csak a közös életünk aljnövényzetében léteztek, nem beszéltünk róluk. Talán némi erőszakosság is volt abban, ahogyan ajándékozott, egyfajta diadalmas felsőbbrendűség, amely minden alkalommal megmutatkozott, amikor egy dobozt csúsztatott felém az asztalon (egy nyakláncot szabálytalan csepp alakú ezüst medállal), vagy egy nagy csomagot tett a nappali közepére (felcsatolható túrakorcsolya a hozzá tartozó cipővel és biztonsági felszerelésekkel), vagy egy frissen megjelent könyvet tett becsomagolva a párnámra (Tranströmertől A gyászgondolát), esetleg egy jókora papírdobozzal tért haza a Gunnarsons cukrászdából, amelyet meglóbált az orrom előtt, majd az asztalra tette, a teáscsészéink közé. Ez egyfajta nagylelkűség volt, ami nem került neki semmibe, ugyanakkor tisztában volt azzal, hogy soha nem tudnék lépést tartani vele, ezáltal titkos fölényhez juttatta. Amikor elfogyott a pénzem, ő töltötte fel a hűtőszekrényt és a kamrát, mégpedig a vásárcsarnokban vásárolt méregdrága sajtokkal, frissen facsart gyümölcslevekkel és a Linnégatanon lévő kávészaküzlet barna papírzacskóba csomagolt, frissen őrölt kávéjával. Egy ponton, valószínűleg nem sokkal a szakítás után, felmerült bennem a kérdés, hogy nem így néz-e ki vajon a strukturális erőszak, tudat alatt arra tanítani valaki mást, hogy mi az ajándék, hol kell beszereznie, hogyan kell átadnia? Hogy ne a legolcsóbb nadrágot, a legolcsóbb pestót, számítógépet vagy serpenyőt vegyem meg, ahogy világéletemben tettem, hanem a létező legjobbat? Néhány évvel később megértettem, hogy az ajándékok látens erőszakosságáról szóló elméleteim nem mások, mint az elhagyottság élményéből eredő agyszülemények, melyeket a sértettségtől elhomályosult tudat utólag konstruált. Johanna a legjobb szándékkal ajándékozta nekem a New York trilógiát, és az ajánlásban említett csókok (amelyek szívesebben kerültek volna az ajkamra), éppoly valóságosak voltak, amilyenek a kék tintával írt csókok lehetnek egy címoldalon.

Tartalom

1. Johanna

2. Niki

3. Alejandro

4. Birgitte

A könyv fordítását a Swedish Arts Council támogatta.

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Túry Melinda

A szöveget gondozta Csuhai István

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

ISBN 978 963 518 268 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License