Borítószöveg

Felhőtlen nyaralásnak indult...

A nap hét ágra süt, az Adriai-tenger türkizkék vize szinte szikrázik a melegben, amikor a hattagú család hajóra száll, hogy méltóképpen ünnepeljék meg a családfő hatvanadik születésnapját. Váratlanul azonban vihar kerekedik, így kénytelenek kikötni egy lakatlan szigeten. Azt remélik, átvészelik valahogy az éjszakát, aztán reggel indulhatnak is tovább.

Esztert nem csak a vihar aggasztja, hanem az is, hogy az elutazásuk előtt valaki feltörte a Facebook profilját, és a nevében obszcén bejegyzéseket posztolt. Ki akarja befeketíteni az ismerősei előtt? Vajon a posztok tartalma szemenszedett hazugság vagy épp ellenkezőleg? És van ennek az egésznek bármi köze ahhoz, ami a szigeten történik?

Az elemek tombolása nem csitul, és amikor az egyik utas eltűnik a fedélzetről, Eszter úgy dönt, a kezébe veszi az irányítást, és megpróbál rájönni, ki és mi áll a háttérben.

Sietnie kell, mert az idő szorít, ők pedig egyre kevesebben vannak...

„...a sötétség odakint, a tengeren, egész mást jelent. Körbenézel, és áthatolhatatlan, egyneműfekete függönynek látsz magad körül mindent, aztán rápillantasz a navigáción a térképre, és rájössz, hogy az a fekete valójában apró szigetekkel, zátonyokkal és magányos sziklákkal teliszórt, dühöngő tenger, és akkor – ha addig még nem tetted – rettegni kezdesz.”

© 2023 Szlavicsek Judit

© 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Tillai Tamás

Borítókép © dan_prat / Getty Images

ISBN 978-963-604-286-8

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Apámnak

Az Adriai-tenger horvátországi szakaszán 718 sziget, 389 sziklazátony és 78 zátony található, de azt a szigetet, amelyen a történet játszódik, hiába keresnétek a térképen. Így van ez a szereplőkkel is – ugyancsak a képzeletem szülöttei.

Ismeritek a mondást: a valósággal való bármely egyezés a véletlen műve.

Márpedig vannak véletlenek.

SZEREPLŐK

MÜLLER ATTILA (60), a Balaton-felvidéki Muller Borbirtok, Bor & Gastro Élmények Kft. ügyvezetője

MÜLLER KRISZTINA (49), a felesége

MÜLLER ESZTER (30), Krisztina lánya, jogász, jelenleg egy Balaton-felvidéki kisváros önkormányzatának jegyzője

MÜLLER OLIVÉR (21), Eszter testvére, egy budapesti egyetem nappali tagozatos hallgatója mérnökinformatikus szakon

SZIRÁKI KATA (20), Olivér barátnője, sminktetováló és step-aerobik-óraadó

FEKETE TAMÁS (26), Eszter barátja, a Balaton-Tender Kft. alkalmazottja pályázatíró és projektmenedzser munkakörben

VUKOVICS MARKO (50), szkipper, a Marine Yacht Kft. üzletkötője

PROLÓGUS

Enya: „May It Be”

Az ezüstsirály kifeszített szárnnyal enyhén balra dőlt, és átadta magát a szárazföld felől érkező friss szélnek, aztán széles köröket írva lejjebb ereszkedett, hogy megnézze a hajót.

A jobb lábában erősödött a lüktetés, és a sebből indult gyulladás percről percre feljebb kúszott a testében. Három nappal korábban hajnalban, a bibinjei kikötőben várta a beérkező halászhajókat, ahogy egy ideje már mindig – jobban szerette ezt az eldugott kis kikötőt, mint a zajos és zsúfolt zadarit, ahol úgy érezte, elvész a sok erőszakos társa és a turisták nyüzsgése teremtette káoszban. Azon a párás reggelen szerencséje volt – a halász épp egy pillanattal később lendítette felé a szigonyát, ami elég volt arra, hogy a csőrébe kapjon egy nagyobbacska durbincsot.

A zsákmányért persze itt is meg kellett küzdenie. Így sérült meg, amikor harcba szállt egy idősebb hímmel, hogy megtarthassa a halat, és a jobb lába beszorult egy csatornafedél rácsai közé.

Most megtett még egy kört, aztán a hajó mögé került, és követni kezdte. Nem tűnt igazán ígéretesnek, de meg kellett próbálnia. Élelemhez akart jutni, de ahhoz, hogy a tengerre lecsapva halásszon, túl gyengének érezte magát.

A vakítóan fehér, dupla testű vitorlás fedélzetén nyoma sem volt vaskos, penészzöldre ázott köteleknek és ládákban vergődő ezüstös hátú halaknak, és csak néhány embert látott rajta. A hátsó fedélzeten ülők előtt élénksárga zacskó volt az asztalon, és úgy tűnt, időről időre kivesznek belőle valamit, és a szájukhoz emelik. A sirály csak várt, hátha később őrizetlenül hagyják egy időre.

Így aztán elkapott egy felfelé emelkedő légáramlatot, és hagyta, hogy újra a magasba emelje.

Furcsamód közel s távol nem látott sirályokat, sem hajókat – dél felé, a horizonton a királykék ég észrevétlenül egybefolyt a tenger sötétebb tónusával, és a számtalan apró sziget, magányos szikla és középen a hosszú, keskeny nagysziget úgy hevert a vízben, mintha egy szeszélyes erő az égből szórta volna szerteszét.

Szerette ezt a végtelennek tűnő perspektívát, ahonnan egyszerre szemlélhette az egész szigetvilágot, majd kissé lejjebb ereszkedve már igazi mélységében kibontakozott előtte a tenger sokféle kékje: a majdnem fekete a nyílt vízen, az egyre világosodó, vakító türkiz az öblökben, és a már-már fehérbe hajló babakék a köves partok közelében. És persze ott voltak a szigetek – a szigeteket különösen szerette.

Ha jó erőben volt, és a szelek is kedveztek, szép, tiszta délelőttökön szívesen vitette ki magát egy meleg áramlattal egész Manáig – olyankor átsiklott az elhagyatott romok fölött, a kőből rakott boltíves kapu valaha filmekhez szolgált díszletként, szinte hallani lehetett az emberek idegesítő kiabálását, látni, ahogy benépesül a sziget, és furcsa maskarába bújt alakok vonulnak az ösvényeken a naplemente giccses háttere előtt. Máskor meg elég volt csak elrepülnie a végtelen hosszú Kornati fölött, hogy lustán le-lecsapjon egy hűsölő gyíkra a szúrós fűcsomók tövében, vagy egy egérre, hogy aztán jóllakottan visszavitorlázzon a szárazföld felé a délutáni misztrállal.

És persze ott volt a Sirály-sziget. Ahol minden kezdődött. Néha még mostanában is elvetődött arra: oda, ahol a meredek sziklafal úgy zuhan bele a sötét tengerbe, mint egy pillanat törtrésze alatt jéggé dermedt vízesés, ami soha nem fog felolvadni. Megvolt még a fészek is – az övék – ott fenn, a szakadék tetején, megismerte mind közül: száradt hínárkupac, benne gubancos zöld damil meg egy darab fekete műanyag, egy papucs pántja lehetett valamikor – persze jó ideje nem költöttek már ott, elhagyták a kolóniát, ki tudja, miért, de a dolgok már csak így mentek: az egyikük odébbállt, hogy a szomszédos szirten új fészket építsen, a többi meg követte.

Éles, vijjogó rikoltást hallatott, a hangja mintha körbeérné a bolygót, hogy aztán újra elérjen hozzá. Egyszer még visszatér a Sirály-szigetre, mielőtt…

A szárazföld felé fordult, és akkor észrevette. A távolban, a Velebit legmagasabb csúcsa körül egyre kövérebbre hízott egy fehér felhőkaréj – onnan, a magasból úgy tűnt, mintha puha, bolyhos sapka volna. Újra lenézett; a hajó most csak apró folt volt a vízen, a hosszú, szürke alumíniumárbóc visszaverte és megsokszorozta a még mindig szikrázó nap fényét. Ekkor a lüktetés a lábában erősödött, mert az idős test már az időjárás változásának az ígéretére is fájdalommal reagál.

Kissé megint lejjebb ereszkedett, de már nem volt biztos benne, hogy követni akarja a hajót a nyílt tengerre.

ELSŐ RÉSZ

„Manapság kétszer annyi kapitány van, mint hajó.”

E. O’Neill: Amerikai Elektra

(Ottlik Géza fordítása)

HÚSZ ÉVVEL KORÁBBAN

„Augusztus 18-án a reggeli órákban, a 85-ös főúton a 8-as kilométerszelvénynél, a bokros, füves területről szarvasbika ugrott egy 35 éves helyi lakos által vezetett gépkocsi elé. A járművezető, hogy elkerülje az ütközést, áttért a másik sávba, majd elvesztette uralmát a jármű felett, és egy fának csapódott. A balesetben a jármű utasa, egy hároméves gyermek a helyszínen életét vesztette.”

Veszprémi Napló, 2002. augusztus 19.

1
Eszter

Massive Attack: „Angel”

Péntek éjjel a szigeten

Ahogy távolodom a hajótól, úgy zár magába az éjszaka.

Leszegem a fejem, lassan, botladozva lépkedek. Nincs más, csak a kövek a talpam alatt és a süvöltő szél. Reszketek, pedig nincs is hideg, nem fázom. A sós pára csípi a szememet, és marja a torkomat. Könnyezem.

Megállok és felnézek.

Az égbolt tiszta, sehol egy felhő, és hirtelen úgy érzem, hogy rám szakadnak a fényesen vibráló csillagok. A hold magasan áll, reflektorként világítja be a fenyvest. A fák között, úgy ötven méterre a parttól, mintha egy épület körvonalait látnám. Hogyhogy nem vettem észre, amikor kikötöttünk? Marko, a szkipper azt mondta, hogy a sziget lakatlan, bennem meg fel sem merült, hogy ez talán nem volt mindig így. Igaz, nem gondolkodtam, csak tettem, amit mondott. Furcsa, ahogy egy pillanat alatt jelentőségét veszítheti valami, ami addig kitöltötte az ember tudatát, ha váratlanul nagyobb lesz a tét.

Az épület felől hirtelen fény villan. Kialszik, majd újra felvillan, aztán lassan elindul balra. Hátrahúzom a kapucnit, és követem a szememmel.

Egy fénykör, majd még egy. Újra meg újra. Valaki a fák között köröket rajzol az éjszakába.

Elindulok. Néhány lépés után azonban megtorpanok, és visszanézek az öböl felé.

A hajó fényei már nagyon távolinak tűnnek. Visszafordulhatnék, és mondhatnám azt, hogy nem találtam semmit. Aztán mindenki lefeküdne a kabinjában, és éberen forgolódva várná a hajnalt.

A lökés hátulról jön, megtántorodom, de talpon maradok. Ekkor valaki megragadja a vállamat, és maga felé fordít. Az öcsém az, Olivér. A fülemhez tapasztja a száját, és a szél süvítésén át a fülembe ordít:

– Ne menj be!

Zseblámpája fényével lassan végigpásztázza az alig tíz méterre lévő épületet. Kétszintes, lapos tetejű betonhodály párhuzamosan a parttal, jobbra – merőlegesen – egy ugyanolyan épület, a két szárnyat egy központi tömb köti össze. Az ablakok helyén tátongó nyílások mintha némán ordítanának az éjszakában.

– Ne menj be! – kiáltja újra, és nem néz a szemembe.

Lerázom a kezét: csak most veszem észre, milyen erősen szorított, tompa sajgást érzek a vállamban.

Nem válaszolok, úgysem hallaná.

Előkotrom a telefonomat a széldzsekim zsebéből, és én is az épületre irányítom a fényét.

Ekkor még azt gondolom, fel vagyok készülve arra, ami következik.

Alig egy perccel később már tudom, hogy nem.

2
Marko

Bruce Cockburn: „Messenger Wind”

Péntek kora délután a hajón

Késnek. Háromszor is hívtam Attilát, de nem vette fel, és vissza sem hívott.

Kiállok a hajó orrába, és körülnézek. A kikötő úgy gubbaszt a szűk öböl mélyén a kopár dombok ölelésében, mint egy ókori aréna küzdőtere. Két óra múlt. A sziklák eddig megadóan elnyelték a meleget, hogy most sokszoros erővel ontsák magukból, a domboldalak meg visszaverik a pineák lombjában tanyázó temérdek kabóca kattogását, és ez úgy hallatszik, mintha egy Kalasnyikovból lőne valaki – soha ki nem fogyó lőszerrel. Megrázom a fejem, hátha így kiűzhetem odabentről a fegyverzajt, aztán mély lélegzetet veszek, sokáig benntartom, hogy majd szétfeszíti a tüdőmet, de ez sem segít.

Végül otthagyom a hajót, kimegyek a kikötő vizesblokkjába, hogy lezuhanyozzak. A szürke-fehér kandúr most is ott hever a bejáratnál, a társai a szemeteskonténerek alatt hűsölnek, és rám se hederítenek, de ő lustán feltápászkodik, és követ az épületbe, ahogy mindig. Csak a hideg vizes csapot nyitom meg, és aláállok. Beüt a sokk, felhevült testem reagál, remegni kezdek, aztán érzem, hogy szétárad bennem a nyugalom – ezért jöttem. Egy kicsit lehiggadni.

Tíz perccel később már újra a hátsó fedélzeten állok, és végre meglátom a hattagú csapatot, ahogy csomagokkal megrakodva közeledik a mólón. Attila jön elöl, és a feltekert hajókötelek között lavírozva gurulós bőröndöt húz maga után.

– Helló, késtetek két órát – mondom köszönés helyett.

Érzem, hogy ismét csorog a veríték a hátamon, és halványabb a mosolyom, mint szántam, de láthatóan ez nemigen érdekli őket. A többieket amúgy most látom először – a felesége, Kriszta jött vele, meg a nő két gyereke és a párjuk. Itt akarják megünnepelni Attila hatvanadik születésnapját.

– Helló.

Attila csak ennyit mond. Mintha meg sem hallotta volna az iménti megjegyzésemet a késésről. Fellép a hajóra. Az előrejelzés délutánra közepes szelet jósol, de estére némi élénkülés várható, úgyhogy nyugodtabb lennék, ha már elindulnánk, de persze mindegy – ha szkippernek állsz, hamar megtanulod, hogy ebben a relációban te a tápláléklánc alján vagy.

Még akkor is, ha rajtad múlik az életük.

Attila most is olyan, mint amikor megismertem: tetőtől talpig Hilfiger, némi sörhas és magabiztos mosoly – bár ez utóbbi ma inkább feszült vicsorgásnak tűnik. Bevillan, hogy talán veszekedtek az idefelé vezető úton, de máris emlékeztetem magam, hogy megfogadtam, csak azzal foglalkozom, ami rám tartozik. És ami azt illeti, az is bőven elég.

Megtörlöm a homlokomat, és a vékony, alig ötvenes, plasztikázott mellű nőt figyelem, aki a férje után lép fel a hajóra két hűtőtáskával. Mélyen dekoltált piros miniruhát visel, és hajóúthoz a legkevésbé alkalmas magas sarkú szandált. Krisztina, ha nem tévedek, mondom neki, ő meg biccent, de nem szól egy szót sem. A szemfestéke elkenődött a szeme alatt. Talán sírt, mielőtt kiszállt a kocsiból, vagy csak túl vastagon sminkeli magát.

Átveszem tőle a hűtőtáskákat, a földre teszem, aztán a kezemet nyújtom a móló szélén tétovázó srácnak.

– Müller Olivér – mondja. Nem néz a szemembe.

Vézna gyerek, a térde ormótlannak tűnik a holtfehér, gizda comb és vádli között. Fekete póló, baseballsapka, fehér kosarascipő – nem tanították meg neki, hogy kell rendesen kezet fogni. Elengedem erőtlen kezét, tenyeremre kenődött verejtékét a nadrágomba törlöm. Egy barna hajú lánnyal van, akinek mindkét karja tele tetoválással, mintha hosszú ujjú pólót viselne. Átsegítem a keskeny fapallón, közben közelebbről is megvizsgálom a mintákat. A vállától az ujjai tövéig ki van varrva, élénkzöld alapon hatalmas pipacsok és apró sárga virágok, macskafej meg összevissza kanyargó indák, amik úgy fonják körül a karjait, mintha meg akarnák óvni valamitől.

– Marko vagyok – mutatkozom be, és minden előzmény nélkül megcsap egy emlék: talán hatéves lehetek, belépek a házba, a tűző nap után szinte semmit sem látok, be is hunyom a szememet, úgy szívom magamba a frissen sült húsos burek zsíros, nehéz illatát, de nem ehetek belőle, majd csak mise után: mindig mindent csak a mise után.

Jelen kell lenned, figyelmeztetem magam, aztán megköszörülöm a torkomat, és rájuk mosolygok. A lány rosszkedvű. Katának hívják. Talán azt mondta, Sziráki, de ebben nem vagyok biztos – úgy érzem, mintha filmet néznék, melynek szereplői közé akaratom ellenére beválogattak. A tetovált lány a hajószalon felé húzza a bőröndjét, de a fiúja csak áll, és valamit bámul a vállam fölött. Követem a pillantását. Attila már bevonult a hajószalonba a diszkrét pocakjával és a csomagjaival együtt, a többiek meg körülötte állnak, és őt figyelik. Most épp jobbra-balra mutogat. Ne zavartasd magad, bazmeg, mintha otthon lennél, gondolom és visszafordulok, de Olivér már kikerült, és csatlakozik hozzájuk.

Most szinte üres a kikötő: a bérelt hajók már dél körül kihúztak a nyílt vízre, a többi meg a sorsára vár.

– Ő a barátnőm, Eszter – mondja a szőke srác, aki izgatottan várta, hogy végre a fedélzetre léphessen. Minden, ami rajta van, vitorlázós és vadonatúj – decathlonos és saját márkás. Kezet rázunk. A barátnőjét nézem, úgy harmincnak saccolom. Elsőre férfiasnak mondanám, pedig kifejezetten vékony: rövidre nyírt, festetlen barna haja van, se ékszer, se smink, a fehér, ujjatlan trikóban és a farmersortban látszik, hogy inas és izmos. A vonásai alapján mégis arra tippelek, hogy épp az előbb találkoztam az anyjával, minden másban viszont mintha az ellentéte próbálna lenni, de így is szép. Vagy épp ezért. Csak a szeme lep meg. Sötét és átható.

– Üdvözlöm a hajómon, kedves Eszter – játszom a nagyvilági figurát, mintha jól állna nekem.

Nevet, én meg gondolatban vállon veregetem magam, amiért sikerült megnevettetnem. Nem hiszem, hogy túl gyakran fordul elő vele, bár valójában fogalmam sincs. Szeretem felmérni az embereket, mikor a hajómra lépnek, de róla így, elsőre maximum annyit merek megállapítani, hogy valami most nyomasztja. Kicsit olyan, mintha itt sem lenne.

– Ha már ilyen színpadiasak vagyunk, nos, én Müller Eszter vagyok, a barátom meg Fekete Tamás – mondja gépiesen. Már nem nevet. – Amúgy képben van már, hogy ki kicsoda?

– Azt hiszem, sikerült összeraknom.

– Azért érhetik még meglepetések – mondja, és otthagy.

Utánuk nézek, most egyben látom az egész családot. Kell két ember, aki segít nekem a hajón. Nehéz első benyomás alapján dönteni, de többnyire eltalálom, kik alkalmasak rá, hogy fölösleges kérdezősködés és töketlenkedés nélkül végrehajtsanak néhány egyszerű parancsot.

– Eszter és Tamás. Lennétek a mancsaftjaim? – kérdezem. – Ja, egy hajón mindig mindenki tegeződik, oké?

Eszter szórakozottan bólint, a barátja meg – mintha csak erre várt volna – vitorláskesztyűt vesz elő a zsebéből, és felhúzza. Egész ujjas, bélelt kesztyű, nem ide való. Magamban mosolygok rajta.

Az az igazság, hogy szenvedélyesen szeretem a hajómat. Persze korántsem az enyém, kölcsönből van majdnem az egész, de ezt igyekszem elfelejteni. Egy 2015-ös Lagoon 450-es, hatkabinos katamarán, de csak négy olyan kabin van, amelybe fizetős vendégeket lehet elszállásolni. Mindkét hajótest elejében van egy-egy szűk szkipperkabin is, melyeket csak a fedélzetről lehet megközelíteni. Valójában inkább csak kis kamrák, amikért nem illik pénzt kérni, de ha mégis, abból az első éjszaka után reklamálás lenne. A bal oldaliban alszom én, a másikban eddig egyszer aludt valaki: egy harmincas férfi, miután az első vacsoránál nagyon összeveszett a feleségével. Másnapra mindketten sikeresen kijózanodtak, és délelőtt már úgy masszírozták egymást a fedélzeten, mintha előző este nem épp válni akartak volna.

Ám a négy nagy kabin szerintem elég pofás. Kétszemélyesek, van bennük egy kényelmes franciaágy és saját vécé meg zuhanyzó. Persze mindenkinek elmondom már az elején, hogy a mosdót kikötőben álló hajón ne használják, inkább menjenek ki a parti vizesblokkba, de mindig van olyan, aki úgy érzi, hogy a pénzéért az éjszaka közepén, a hatodik sör után, nem fog kicaplatni a partra. Május elején ezt még egész jól tolerálom, de a szezon vége felé már jóval kevesebb is elég, hogy felmenjen a vérnyomásom.

Esztert a hajó hátsó részébe állítom, Tamásnak meg szólok, hogy menjen előre az orrba, aztán indulás. Eleinte gyorstalpalót tartottam, mielőtt nekikezdtünk volna, de egy idő után rájöttem, hogy csak összezavarom vele a vendégeket, akik görcsösen igyekeznek felidézni, mit mondtam korábban, úgyhogy most már inkább bedobom őket a mély vízbe, aztán szurkolok, hogy egyik se legyen olyan balfasz, hogy sérüljön miatta a hajó.

– Indítom a motort! – figyelmeztetem őket, és érzem, hogy kicsit szaporább a pulzusom, hiába csinálom vagy ezredszer.

Eszter nyugodtnak tűnik, vagy inkább kicsit közömbösnek, ahogy ott áll, és a semmibe bámul, a srác azonban izgatott, és látom rajtuk, hogy meg sem fordul a fejükben, ha esetleg elcsesznek valamit, azzal akár sok ezer eurós kárt is csinálhatnak.

– Oké, mivel az enyhe szél a tenger felől fúj, a bal oldali köteleket elengedhetjük – mondom nekik, ők meg nekiállnak kioldozni a csomókat, majd miután végeznek, szólok Tamásnak, hogy nem kell a hajóra húznia, csak dobja a mooringkötelet a vízbe. Bizonytalanul rám néz, de némi tétovázás után teszi, amit mondok.

– Kihúznád a parti áramot? – kiáltok oda Eszternek.

Ő rögtön kapcsol, kilép a pontonra, és kihúzza a kábelt a villanyszekrény konnektorából, majd visszahúzza a hajóra a keskeny fapallót. Nem is kellett külön szólnom érte. Ügyes kislány, és csak megerősödik bennem, hogy a nők olykor ezerszer használhatóbbak, mint a férfiak.

– Szuperek vagytok! – dicsérem meg őket, ahogy szoktam. – Oké, most pedig, amikor azt mondom, most!, akkor a hajó másik oldalán is ugyanígy eloldozzátok a köteleket, csak már sokkal gyorsabban, jó?

– Miért? Ez nem volt elég gyors?

Tamás az. Olyan képet vág, mintha máris a Vendée Globe-on lenne, nem sokkal a rajt előtt.

Nyelek egyet.

– Remek voltál. De ha a másik oldalon nem leszel elég gyors, a hajócsavar feltekeri a kötelet, és akkor kicsit hamarabb kell megfürödnöd a tengerben, mint tervezted, mert tutira nem fogok beugrani helyetted, hogy leszedjem róla.

Látom, hogy kissé megsértődött, de legalább odaáll, és készenlétbe helyezi magát.

– Most! – kiáltom, aztán örömmel nyugtázom, hogy várakozáson felül jól sikerült megoldaniuk.

Máris érzem, hogy kissé oldódik bennem a feszültség. Még beszedetem velük a puffereket, aztán gázt adok, majd gyorsan visszaveszek belőle, és hagyom, hogy a szél szépen befordítsa a hajó orrát a part felé, aztán hátramenetbe kapcsolok, és kitolatok a két ponton közül. Ismét megdicsérem őket, és öt csomóval kicsorgunk a kikötőből. Arrébb mennek, én meg élvezem, hogy újra csak az én kezemben van a hajó.

Szeretem az Adriának ezt a részét, a Zadar környéki szigetvilágot. Még nem ért el ide a tömegturizmus, és nagy valószínűséggel nem is fog, mert senkinek nem éri meg egy tonna pénzt invesztálni egy olyan régióba, ahol egyik sziget sem elég nagy ahhoz, hogy ezrével fogadja a turistákat turnusonként, szombattól szombatig – szóval nekem ez a hely a világ közepe.

A kormányállásban ülök, és a tengert figyelem. Gyenge a szél, így muszáj motoroznunk, de azért felhúztam a vitorlát: tudom, hogy imádják nézni, ahogy a fehér vásznat lengeti a szél. A hajó könnyedén szeli a lomha, széles hullámokat, most olyan, mint egy kutya, amelyik élvezi jól megérdemelt, hosszabb délutáni sétáját. Három óra múlt, a szárazfölddel párhuzamosan haladunk délkelet felé, a másik oldalon a hosszú Pašman-sziget zárja el a kilátást a nyílt tenger felé. Ezen a szakaszon mindig élénk a hajóforgalom, úgyhogy amíg ki nem érünk a szűk csatornából, nagyon kell figyelnem. És ha néhanapján feltűnik itt egy delfin fényes, fekete háta is, az némi extraélmény a vendégeimnek, de úgy tűnik, a környező vizekben élő palackorrú család ma nem teszi meg nekünk ezt a szívességet.

A Navionics útvonalterve szerint huszonhét tengeri mérföldre vagyunk az étterem mólójától, úgyhogy kénytelen vagyok tíz csomóra növelni a sebességet, máskülönben nem érünk oda vacsorára. Már Attiláék érkezése előtt foglaltam asztalt. Az étterem egy öbölben van a Kornati-szigetek egyikén. Mivel védett terület, nem lehet akárhol kikötni. Itt két saját móló van a vendégek hajóinak, remek bor és friss hal – erre mindenki, aki először jár itt, csak annyit tud mondani, hogy ez igen. És hétszentség, hogy ma este rendesen felcsicsázott asztal is lesz, Ivica sem ma kezdte az ipart, pontosan tudja, hogyan lehet legombolni ezekről annyit, amennyit nem szégyell. Mert annyira egyformák. Befizetnek, hogy néhány napig a tenger adja a díszletet „Az élet császárai vagyunk” című színdarabjukhoz. De ha engem kérdeznek, szerintem inkább szánalmas bohózat az egész.

Mellettem, két lépcsővel lejjebb, a fedett teraszon Eszter az asztalnál ül, és a telefonját nyomkodja. Amint végeztünk a kiállással, odatelepedett, és csak néha-néha pillant fel, mintha azt ellenőrizné, nem figyeli-e valaki, hogy mit csinál a telefonján. Szinte vibrál körülötte az amúgy is forró levegő, olyan feszültnek látszik.

– Welcome drink! – kiált Tamás, a pasija, miközben kezében egy üveg pezsgővel kilép a hajószalon tolóajtaján. Próbál magabiztosnak látszani, de azért én kihallok némi remegést a hangjából – mint aki nem biztos benne, hogy bárki is odafigyel rá. Eszter ránéz, elhúzza a száját, de azért feláll, bemegy a szalonba, és nem sokkal később visszatér, kezében tálca poharakkal.

A többiek, akik eddig elöl napoztak, most kelletlenül szedelőzködnek, hátrajönnek, behúzódnak az árnyékoló alá, elvesznek egy-egy poharat, és Tamás tölt nekik.

– Nagyon örülök, hogy mégis összejött, és mindnyájan el tudtunk jönni – mondja, aztán felemeli a poharát, körbenéz, vár, mire ímmel-ámmal a többiek is pár centire felemelik a poharukat, de senki nem válaszol. A srác köhint, csak hátulról látom, a tarkóján sebesen terjed felfelé a vörösség. – És persze nagyon köszönöm, hogy engem is meghívtál, Attila! Talán ezzel kellett volna kezdenem – teszi hozzá. – Gondoltam, megkezdhetnénk az ünneplést, de ha te máshogy tervezted, akkor persze bocsi. Ugye nem rontottam el semmilyen meglepetést? – fordul ijedten Krisztina felé.

A nő már megszabadult a piros ruhától és a magas sarkú szandáltól, most tenyérnyi, aranyszínű bikiniben van, nekem meg koncentrálnom kell, hogy ne bámuljam a mellét.

Megrázza a fejét, felhajtja a pezsgőt, és a poharát odatartja Tamásnak, aki bizonytalanul Attilára néz, de végül teletölti.

Fura ez az egész – a pezsgőzés meg ők is.

A vendégek mindig örülnek és vidámak ilyenkor, de itt most jókedvnek, vidámságnak, egy kis elfogódottságnak nyoma sincs. Később persze megszokják, hogy privát vitorláson hasítanak a tengeren – néhányan olykor kissé túl is játsszák, mintha mindig ezt csinálták volna –, de az elején azért mindig nagyobb a lelkesedés.

Az üveg pezsgő hamar elfogy – engem nem kínálnak meg. Nem mintha elfogadnám. Reggel émelyegve ébredtem, és a helyzet azóta nem sokat javult. Tudtam, hogy nehéz lesz, készültem is rá, mégsem vagyok képes úrrá lenni a – min is? Magamnak sem tudom meghatározni, mit érzek pontosan. Valami bizonytalan, tompa aggodalom motoszkál bennem. Vagy félelem? Talán csak az izgalom. Pedig ez az út is olyan, mint a többi, sulykolom magamnak, de nem sokat segít, úgyhogy igyekszem inkább a hajóra meg a dolgomra koncentrálni, nem rájuk.

De nem megy.

Most mind az asztal körül ülnek az árnyékban, csipsz, egy üveg bor és egy kis demizson házi pálinka társaságában.

– Mit olvasol? – kérdezi Tamás a tetovált kiscsajtól, de nem úgy tűnik, mintha komolyan érdekelné.

Talán csak oldani akarja a feszültséget, és az ő helyében szinte biztos, hogy én is valami ilyesmivel próbálkoznék. Nem ülhetnek itt az idők végezetéig némán, mint a halak.

Kata becsukja a könyvet, és a borítót mutatja felé.

– Görög drámák? Európa Diákkönyvtár? – olvassa Tamás. – Önszántadból? Ilyet se láttam még.

– Ősszel le akarom tenni estin az érettségit – mondja Kata, és lesüti a szemét.

Krisztina felkapja a fejét, aztán a fiára, Olivérre bámul, miközben a lányt kérdezi:

– Nincs érettségid?

– Tök gáz vagy, anya.

Ezt Eszter mondja. Az arca szigorú, meglep, milyen keményen néz.

A semmiből egy sirály vijjogása csap közénk – mind egyszerre kapjuk fel rá a fejünket. A madár egyedül van, néhány méterrel mögöttünk repül: mozdulatlan szárnyain viteti magát a légáramlatokkal. Ismét vijjog, most szinte gúnyos nevetésnek hat a hangja, majd, ahogy jött, olyan hirtelen kivág balra, és emelkedni kezd.

– Csak meglepődtem – feleli Krisztina, és a lányára néz.

Kissé kásás a beszéde. Ez fura, nem hiszem, hogy az a két pohár pezsgő ilyen hamar így hatott volna.

– Miért, anya, neked van? – kérdezi Eszter élesen, és kicsit előredől.

– Na most már elég – szól közbe Attila, aztán közelebb húzza magához a csipszes zacskót, teletömi a száját, és Esztert nézi. Eszter farkasszemet néz vele, aztán vállat von, és elveszi a könyvet Katától.

– Sosem értettem ezeket a görög tragédiákat – mondja, de senki sem figyel rá.

Attila újabb és újabb maroknyi csipszet töm magába, és konokul rág – innen oldalról jól rálátok Olivérre, és észreveszem, hogy az asztal alatt megszorítja Kata kezét, a lány meg nagyokat nyel. Nem sok híja van, hogy elbőgje magát.

Eszter folytatja:

– Nemzedékeken átívelő átkok, sorstragédiák, bosszú, vér, meg minden ilyen őrület. Azért ezek ma már, a mi korunkban, hihetetlen dolgok, nem?

Senki sem felel.

– És amúgy tetszik? – Kinyitja a könyvet, és átpörgeti a lapokat. – Te aláhúzogattál benne mondatokat?

– Ja, eléggé rákattantam – feleli Kata, és felemeli a fejét.

A korábbi, a sírás határán lévő Kata most valahol máshol lehet, mert ez a Kata nem szégyelli magát semmiért. Eszter is észreveszi a változást, félrebillenti a fejét, úgy figyeli a lányt, aztán ismét a könyvbe néz, és amikor olvasni kezd, a hangja mély és sötét.

Lassan olvas, már-már ünnepélyesen, és a szavai mintha nemcsak minket lepnének meg, de a szikrázóan kék Adria is hirtelen mintha egy árnyalattal sötétebbre váltana körülöttünk – vagy csak úgy képzelem.

„Hát a magas Olümposz istene
borítsa bajjal a bűnösöket,
részük a tiszta derű ne legyen sosem,
ha ilyen gonoszat cselekedtek.”{1}

Elhallgat, becsukja a könyvet, az asztalra teszi, aztán végignéz a társaságon, én meg beállítom az autopiloton a kornati kikötő koordinátáit, és még egyszer, tiszta fejjel átgondolok mindent, amit kell, mert most már tényleg úgy tűnik, hogy nincs visszaút.

3
Eszter

Eminem: „Lose Yourself”

Péntek kora reggel a Balatonnál

Gyűlöllek! Undorító vagy!
És SOHA!! többé nem akarok hallani rólad.

Az ágy mellett állok, a takarón heverő telefonomra meredek, és nem értem. Anett az, a gyerekkori legjobb barátnőm. (És kábé az egyetlen létező barátnőm, ha őszinte akarok lenni magamhoz, és miért ne lennék az?) Ő írta az SMS-t. A póló, amit épp összehajtottam, hogy a bőröndbe tegyem, kicsúszik a kezemből, és a padlóra esik. Nem veszem fel.

Mintha gyomorszájon csaptak volna – leereszkedem az ágy szélére, és beütöm a számát. Úgy szerepel a kontaktok között, hogy Mazsola. Ezt a nevet még az általánosban adtam neki, rajtam kívül senki sem hívta így az osztályban – és azóta is csak én. De Mazsola nem veszi fel.

Végigvárom a csengetést, aztán kinyomom, amikor hangpostára váltana, és kezdem elölről. Az órámra nézek: negyed kilenc. Elképzelem, mit csinálhat most, és szinte látom, ahogy a kisebbik gyereket épp most csatolja ki a gyerekülésből az óvoda előtt, már ráizzadt a blúz a korai melegben, és egyre idegesebb, Rebeka talán megint nyűgös – nehezen szokik be az oviba, talán sír is, hisztizik, megfeszíti magát, így Anett alig tudja kiemelni a kocsiból –, a telefonja meg csak csörög és csörög, ő meg pontosan tudja, hogy én vagyok az, hisz épp ő írt nekem üzenetet, ami után naná hogy felhívom, most meg nem veszi fel.

Ez meg mi a franc? Miért nem veszed fel? És miért gyűlölsz?

Négyszer hívom, aztán az ölembe ejtem a telefont, és a beépített szekrény tükrében magamat bámulom, de a nő a tükörben ugyanúgy nem tud semmit, mint én. Úgyhogy csak bámuljuk egymást: még mindig bugyiban és sportmelltartóban van – szürke pamutbugyiban, aminek a gumija kissé már elengedett a bal csípőjénél, ezt semmiképp sem vinné magával a vitorlásra, hogy ebben lássa a barátja –, de az arcáról már eltűnt az izgatott bizonytalanság, ami negyedórája azért fogta el, mert nem tudta eldönteni, betegye-e a régi kétrészes fürdőruhát is a mostanában megszokott úszódressz mellé, és az a kis szégyenkezés is elmúlt: ez a nő ott bugyiban – a beépített szekrény tükrében most teljesen lefagyott, akárcsak én.

Arrébb tolom a bőröndöt, és írok neki egy SMS-t:

Hívj vissza, amikor tudsz! Nem értem, amit írtál. Mi a baj?????
Megijesztesz.

Nem válaszol, nem hív. Fél kilenc múlt.

Máris késésben vagyok – még be sem csomagoltam, és zuhanyoznom is kellene –, úgy volt, hogy kilenc előtt Tamáshoz érek a csomagjaimmal, aztán a vasútállomáson felvesszük az öcsémet meg a barátnőjét, és indulunk az Adriára.

Gyűlölöm, ha nem tudok megoldani egy helyzetet. Szétfeszít a tehetetlenség, és ilyenkor egy ideje már csak egyvalami segít: ha gyorsan kihajtom magam. Olyan ez, mint a drog, sóvárgok utána, és minden sejtem érzi, hogy azután jobb lesz, és nem érdekel, ha most elkések – de muszáj edzenem. A földre dobok egy törülközőt, és úgy, ahogy vagyok, letolok egy négyállomásos köredzést a szobában.

A harmadik és negyedik körben megemelem a húzódzkodás ismétlésszámát tizenötről húszra, az utolsó hármat persze alig bírom, és hatalmasakat nyögök, miközben az ajtónyílásban rögzített rúdon felküzdöm magam, aztán zsibbadt karokkal és szívvel beállok a zuhany alá. Az izzadságom elvegyül a langyos vízzel, a vízsugár alá tartom az arcomat, és ekkor hallom, hogy csörög a telefon.

Feltépem a zuhanykabin ajtaját, hogy a szobába rohanjak, de megcsúszom a járólapon, és épphogy sikerül megkapaszkodnom a mosdóban, mielőtt hanyatt vágódnék. Nagyot dobban a szívem, látom magamat a tükörben: ilyen lehetett apámnak az utolsó előtti pillanat? Vajon rögzítette magában, mielőtt meghalt, hogy ez az?

Talán sosem fogom megtudni.

Két óvatos lépéssel kinn vagyok a fürdőszobából, és sikerül felvennem, mielőtt elhallgatna. Réka az, a titkárnő a polgármesteri hivatalból. Az őrangyalom, aki azóta igyekszik minden lehetséges módon támogatni, hogy betettem oda a lábam. Kilenc hónap. Ennyi ideje költöztem vissza az alig ötezres balatoni szülővárosomba, hogy újrakezdjem az életemet, feladva mindent, amit addig szakmailag elértem. Vagy valami ilyesmi.

– Eszter, basszus, ezt miért csináltad? – szól bele a telefonba, és hallom, ahogy kifújja a füstöt. A bejárat előtt cigizik, rögtön a mozgássérültrámpa mellett – szinte látom magam előtt, ahogy ott toporog, és igyekszik minél halkabban beszélni: az ilyen helyeken még a falnak is füle van, és ebben az esetben ez nem csak egy ócska közhely.

– Mi van? – kérdezem.

– Minek írsz ki ilyet a Facebookra? Ittál valamit? Vagy mi van veled?

– Hogy mi? – Sosem posztolok a Facebookra. Csak megfigyelő vagyok. Nem értem.

– Figyelj, itt mindenki erről beszél. Mióta bejött reggel dolgozni, a polgi ezt mutogatja fűnek-fának, és szinte eufóriában van, basszus. Épp az előbb mondta a többieknek, hogy ő ezt már rég megmondta, hogy veled valami nem oké, és egy ilyen ember nem lehet jegyző, és most végre mindenki látja, hogy neked nem lenne szabad ilyen helyen dolgozni. Úgyhogy azonnal töröld, légyszi! Ne lássa már még több ember!

– De mi a francot töröljek ki? – üvöltöm. – Semmit nem posztoltam!

Rövid szünet, hallom, ahogy megint kifújja a füstöt – gondolkozik.

– Akkor valaki feltörte a fiókodat, vagy mit tudom én – feleli. – A lényeg, hogy most tegyük le, és csináld, oké? Amúgy mikor indultok Zadarba?

– Most – mondom, és leteszem.

A víz lassan megszárad rajtam, de ráz a hideg, miközben megnyitom az alkalmazást: két Facebook-értesítésem van.

„Nagy Anett és további 13 ember reagált egy bejegyzésre, amit megosztottál.”

Alatta meg ez: „Müller Krisztina hozzászólt egy bejegyzésedhez.”

Először a hozzászólást látom meg, amit az anyám tényleg nem gondolt túl: csak egy emojit használt – azt a sikolyszerűt –, azt viszont egymás után legalább nyolcszor odahányta. Talán ráragadt az ujja a billentyűzetre, de gyanítom, inkább azért, mert pont úgy érezte magát, ahogy most én, amikor meztelenül állva az ágy mellett olvasni kezdem a nevemben a Facebookon 02:32-kor megosztott bejegyzést:

A LISTA. AZ ELSŐ: NAGY LÁSZLÓ

Azon a nyáron kezdődött, amikor eltemettük apámat. Ha lett volna más, amitől képes lettem volna érezni valamit, esküszöm, nem ezt választom. Nem a szexet. Vagy legalább nem vele.

Volt már, hogy miközben elélveztél, gyűlölted magad? És ettől valahogy mégis minden jobb volt? Hogy úgy érezted, megérdemled az eksztázist és rögtön utána a szégyent is?

A felesége megengedi – így mondta –, ami nagy hazugság, mert történetesen jól ismerem őt. Mármint a feleségét. Bármit megtenne a férjéért. Ennél már csak az a nagyobb gond, hogy még szereti is. És akkoriban lett terhes az első gyerekükkel.

Ő volt a kapudrogom. Aki miatt elindultam a lejtőn. Onnantól nem volt megállás, de csak ez az egy, amit igazán bánok, és ha hinnék istenben, biztos imádkoznék, hogy soha ne derüljön ki, vagy legalább ő ne tudja meg. Vajon megbocsátaná? Ha már én nem tudok magamnak.

Laci amúgy javíthatatlanul fantáziátlan volt a szexben. Néha a hajója sötét kajütjében térdelve azon kaptam magam, hogy ásítozom.

Mindig van a hányás előtt egy pillanat. Én magamban kegyelmi pillanatnak hívom. Amikor a dolog már elrendeltetett, de még nincs itt. Olyankor az odafelé vezető kínkeserves út hirtelen lezárul, és minden könnyű lesz, és szabad.

Ezeket a pillanatokat gyerekkoromban nagyon szerettem. Ilyenkor – úgy emlékszem – gyakran még mosolyogtam is. Bele a vécécsészébe. Térdelve.

De most nem mosolygok. Csak térdelek az ágy mellett, és hányok.

{1} Szophoklész: Élektra. Devecseri Gábor fordítása