A fordítás alapjául szolgáló kiadás

Jojo Moyes: The Girl You Left Behind

Penguin, London, 2012

Első kiadás

Fordította

Lányi Judit

Copyright © 2012 by Jojo’s Mojo Ltd

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Lányi Judit, 2024

Minden jog fenntartva

Borítógrafika © Buda Klaudia

Szerzőfotó © Claudia Janke

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-574-6

Charlesnak, mint mindig

ELSŐ RÉSZ

1.

St. Péronne, 1916. október

Ételről álmodtam. Ropogós bagettekről, szűziesen fehér kenyérbéllel, amelyek épp most sültek ki, és még gőzölögnek, és érett sajtokról, ahogy felvágva lassan a tányér széle felé folynak. Szőlőről és szilváról, magas tálra halmozva – harmatosak és illatosak, aromájuk betölti a levegőt. Épp arra készültem, hogy kinyújtom a kezem, és elveszek egyet, amikor a nővérem megállított.

– Hagyj békén – mormogtam. – Éhes vagyok.

– Sophie. Ébredj!

Már szinte éreztem a számban annak a sajtnak az ízét. Egy falat Reblochon lett volna, rá akartam kenni egy darabka meleg kenyérre, és aztán bekaptam volna mellé egy szem szőlőt is. Már éreztem az intenzív édességet, és orromban a gazdag illatot.

Erre tessék, a nővérem keze máris a csuklómon van és megállít. A tányérok eltűntek, az illatok elillantak. Utánuk nyúltam, de kipukkantak, mint a szappanbuborékok.

– Sophie.

– Mi van?

– Elkapták Aurélient!

Az oldalamra fordultam és pislogtam. A nővérem pamut főkötőt viselt, akárcsak én, hogy védekezzünk a hideg ellen. Még a halványan pislákoló gyertyafényben is jól láttam, hogy az arcából kifutott a vér, a szeme tágra nyílt ijedtében.

– Elkapták Aurélient. Odalenn vannak.

Az elmém tisztulni kezdett. Lentről hallottuk, ahogy férfiak kiabálnak, a hangjukat visszaverte az udvar kőkerítése. A tyúkok rikácsoltak a tyúkólban. Az áthatolhatatlan sötétségben vészjóslóan vibrált a levegő. Felültem az ágyban, magamra rángattam a köntösömet, és megpróbáltam meggyújtani a gyertyát az éjjeliszekrényemen.

Elbotorkáltam a nővérem mellett, és az ablakhoz mentem. Kibámultam az udvarra, a katonákra, akiket megvilágított a járművük fényszórója, és az öcsémre, aki a feje elé tartott karral próbálta kivédeni a puskatus záporozó ütéseit.

– Mi történik?

– Tudnak a disznóról.

– Micsoda?

– Biztos Monsieur Suel súgott be minket. Hallottam a szobámból, ahogy ordítanak. Azt mondják, elviszik Aurélient, ha nem árulja el nekik, hol a malac.

– Semmit sem fog mondani – feleltem.

Amikor az öcsénk felkiáltott, összerezzentünk. Abban a pillanatban alig ismertem rá a nővéremre: huszonnégy éves volt, de hússzal többnek látszott. Tudtam, hogy a félelme az én arcomon is visszatükröződik. Bekövetkezett, amitől rettegtünk.

– Egy Kommandant is van velük. Ha megtalálják a disznót, mindannyiunkat letartóztatnak – suttogta Hélène pániktól elcsukló hangon. – Példát statuálnak velünk. Mi lesz a gyerekekkel?

Az agyam zakatolt, leblokkoltam a félelemtől, hogy az öcsém talán beszélni kezd. Magamra tekertem a vállkendőmet, lábujjhegyen az ablakhoz lopóztam és kikukucskáltam. A Kommandant jelenléte arról tanúskodott, hogy ezúttal többről van szó, mint hogy néhány részeg katona pár rúgással és fenyegetőzéssel vezeti le a feszültségét: bajban voltunk. A Kommandant jelenléte egyértelműen azt jelentette, hogy bűntényt követtünk el, amelyet mindenképp komolyan kell venni.

– Meg fogják találni, Sophie. Csak percek kérdése. És akkor… – Hélène hangja megemelkedett a félelemtől.

A gondolataim elsötétültek. Lehunytam a szemem, azután újra kinyitottam.

– Menj le – mondtam. – Tégy úgy, mintha nem tudnál semmiről. Kérdezd meg tőle, mi rosszat tett Aurélien. Beszélj hozzá, tartsd fel. Csak adj nekem egy kis időt, mielőtt bejönnek a házba.

– Mire készülsz?

Megragadtam a nővérem karját.

– Menj. De ne mondj semmit, érted? Tagadj mindent.

A nővérem habozott, aztán rohanni kezdett a folyosó felé. A háziköntöse lobogott mögötte. Nem tudom, hogy valaha is éreztem-e olyan magányosságot, mint abban a néhány másodpercben: a torkomat a félelem szorongatta, vállamra ránehezedett a családom sorsának súlya. Berohantam apa dolgozószobájába, felrántottam a nagy íróasztal fiókjait, a tartalmukat – régi tollakat, papírfecniket, törött órák alkatrészeit és ősrégi számlákat – a padlóra borítottam, és hálát adtam a Jóistennek, amikor végre rábukkantam arra, amit kerestem. Aztán lerohantam, kinyitottam a pinceajtót. A lépteim olyan biztosak voltak a sötétben, hogy szinte nem is kellett a gyertya pislákoló fényére hagyatkoznom. Felemeltem a nehéz reteszt, amely a hátsó pince ajtaját nyitotta, a helyiségét, ahol egykor a mennyezetig feltornyozva álltak a söröshordók és a minőségi borok. Odébb csúsztattam egy üres hordót, és kinyitottam a vas kenyérsütő kemence ajtaját.

A malac, félig még süldő, álmosan pislogott. Lábra állt a szalmaágyában, rám nézett és röfögött. Biztosan meséltem már neked a malacról. Monsieur Girard földjéről szabadítottuk ki beszolgáltatáskor. Mint Isten ajándéka, ott kóricált a káoszban, és valahogy elkóborolt a többi malactól, melyek végül a németek teherautóiba kerültek. Poilâne nagyi vastag szoknyája villámgyorsan elnyelte a kis jószágot. Makkal és maradékokkal etettük heteken keresztül, és reméltük, hogy sikerül akkorára felhizlalnunk, hogy mindegyikünknek jusson egy kis hús. A ropogós malacbőr, a zaftos pecsenye gondolata segített átvészelni az elmúlt hónapot a Le Coq Rouge lakóinak.

Kintről újra hallottam az öcsém kiáltását, aztán a nővérem hangját, amelyet kurtán és sürgetően félbeszakított egy német tiszt éles tónusa. A malac megértő, intelligens tekintettel nézett rám, mintha már tudta volna, milyen sors vár rá.

– Sajnálom, kicsikém – suttogtam –, de tényleg nincs más választásom. – És ezzel leengedtem a kezemet.

Pár pillanat múlva már kint is voltam. Felébresztettem Mimit, és megmondtam neki, hogy jönnie kell, de muszáj csendben maradnia. A gyermek már oly sok mindent látott az elmúlt hónapokban, hogy kérdés nélkül szót fogadott.

Mimi felnézett rám, ahogy a kisöccsét tartottam, kimászott az ágyból, és megfogta a kezem.

A levegő éles volt a tél közeledtével, még érezni lehetett a fafüst szagát, mert korábban aznap este kis időre begyújtottunk. A hátsó ajtó kő boltívén át megláttam a Kommandantot, és megtorpantam. Nem Herr Becker volt az, akit mindannyian ismertünk és gyűlöltünk. Ez a férfi vékonyabb volt, frissen borotvált, egykedvű. Még a sötétben is jól láttam, hogy vonásai intelligenciáról árulkodnak, nem pedig brutális ostobaságról, és ez igencsak megrémített.

Ez az új Kommandant töprengve nézett fel az ablakainkra, talán azon tűnődött, hogy ez az épület vajon megfelelőbb hadiszállás lenne-e, mint a Fourrier gazdaság, ahol a magasabb rangú német tisztek laktak. Gyanítom, tudta, hogy magasan fekvő házunkból szemmel tarthatná az egész várost. Voltak istállók is a lovaknak, és tíz hálószoba, még azokból az időkből, amikor az otthonunk a város jól prosperáló szállodájaként működött.

Hélène a kövön térdelt, és Aurélient védte a karjával.

Az egyik német felemelte a puskáját, de a Kommandant egy kézmozdulattal leállította.

– Álljanak fel! – parancsolta.

Hélène hátrabotorkált, hogy távolabb kerüljön tőle. Ránéztem, az arca megfeszült a félelemtől.

Éreztem, hogy Mimi megszorítja a kezem, ahogy meglátta az anyját. Én is megszorítottam az övét, bár a szívem a torkomban dobogott. És előreléptem.

– Az ég szerelmére, mi folyik itt? – A szavaim hangosan zengtek az udvaron.

A Kommandant meglepődött a hangnememen, és felém pillantott: egy fiatalasszony, aki kisétál az udvar boltíves ajtaján át, a szoknyája mellett egy ujját szopó kisgyerekkel, és egy másikkal, akinek bepólyált testét szorosan a melléhez szorítja. Az éjszakai főkötőm kissé csálén állt rajtam, a pongyolám olyan viseltes volt, hogy alig éreztem az anyagát a bőrömön. Imádkoztam, hogy a német ne figyeljen fel a szinte hallhatóan verő szívem dobogására.

Egyenesen felé fordultam.

– És ezúttal milyen feltételezett vétségért akarnak megbüntetni az emberei?

Arra gondoltam, hogy biztos egyetlen nő sem beszélt így vele azóta, hogy utoljára otthon járt. Az udvarra nehezedő csöndben szinte tapintani lehetett a megdöbbenést. Az öcsém és a nővérem még mindig a földön, mindketten hátrafordultak, hogy jobban lássanak engem. Túlságosan is tisztában voltak vele, hogy mekkora bajba sodorhat minket az engedetlenségem.

– Ön kicsoda?

– Madame Lefèvre.

Láttam, hogy ellenőrzi, van-e rajtam jegygyűrű. Nem kellett volna ezzel bajlódnia: mint a legtöbb asszony a környéken, már én is rég eladtam a gyűrűmet némi élelemért.

– Asszonyom. Azt az információt kaptuk, hogy önök illegális módon vágóállatot tartanak. – A franciatudása elfogadható volt, ami arra utalt, hogy már korábban is az elfoglalt területeken állomásozott. Nyugodt hangon beszélt. Ezt a férfit nem rémítik meg váratlan események.

– Vágóállatot?

– Egy megbízható forrás szerint maguk egy disznót tartanak a házban. Valószínűleg tisztában van azzal, hogy az előírások értelmében vágóállat tartásáért és be nem szolgáltatásáért börtönbüntetés jár.

Álltam a tekintetét.

– És azt is pontosan tudom, hogy ki informálná önöket effajta dolgokról. Monsieur Suel, non? – Az arcom elvörösödött, hosszú copfba font hajam a vállamra lógott. Úgy éreztem, mintha feltöltődött volna elektromossággal. Csiklandozta a nyakszirtemet.

A Kommandant az egyik beosztottjához fordult. A férfi lesütött szeme elárulta, hogy igazam volt.

– Herr Kommandant, Monsieur Suel havonta legalább kétszer megjelenik nálunk, és megpróbál minket meggyőzni arról, hogy a férjeink távollétében szükségünk van az ő különleges vigasztalására. És mivel úgy döntöttünk, hogy nem kívánjuk viszonozni a vélt kedvességét, cserébe pletykákat terjeszt rólunk és az életünket fenyegeti.

– A hatóságok csak akkor intézkednek, ha a forrásuk megbízható.

– Ezzel, Herr Kommandant, vitatkoznék, mivel a látogatásuk mást sugall.

A Kommandant kifürkészhetetlen pillantást vetett rám. Sarkon fordult és elindult a ház kapuja felé. Követtem, és a nagy igyekezetben, hogy lépést tartsak vele, a szoknyám alját tapostam. Tudtam, már önmagában az, hogy ilyen vakmerően beszéltem, bűncselekménynek tekinthető. És mégis, abban a pillanatban már nem volt bennem félelem.

– Nézzen ránk, Kommandant. Úgy nézünk ki, mint akik marhahúst, báránysültet vagy sertéskarajt lakmároznak?

Megfordult, és a tekintete csontos csuklómra ugrott, amely épphogy kilátszott a köntösöm ujja alól. Csak az elmúlt év során öt centit fogytam derékban.

– A szállodánknak köszönhetően abszurd módon elhízottak vagyunk? A két tucat tyúkunkból mindössze három maradt. Azokat van szerencsénk etetni és gondozni, hogy az emberei elvihessék a tojásokat. Eközben mi a német hatóságok által kigondolt étrenden élünk: csökkenő hús- és lisztadagokon, darából és korpából sütött kenyéren, amely oly silány, hogy még az állatokat sem hizlalnánk rajta.

A Kommandant a hátsó folyosón volt, a sarka kopogott a kövezeten. Megtorpant, majd odasétált a bárhoz, és kiadott egy ukázt. A semmiből egy katona termett mellette, és átnyújtott neki egy lámpást.

– Nincs tejünk, hogy etessük a kisbabáinkat, a gyermekeink zokognak az éhségtől, mi megbetegszünk az alultápláltságtól. És maguk mégis idejönnek az éjszaka közepén, hogy halálra rémítsenek két asszonyt, és brutálisan bánjanak egy ártatlan fiúval? Megvernek és fenyegetnek bennünket, mert egy erkölcstelen embertől azt hallották, hogy mi dőzsölünk?

A kezem remegett. A német látta, hogy a kisbaba vonaglik, és rájöttem, hogy annyira feszült vagyok, hogy túl erősen szorítom magamhoz. Hátraléptem, megigazítottam a kendőt, és halkan dúdolni kezdtem a babának. Azután felemeltem a fejemet. Nem tudtam leplezni a hangomból sütő keserűséget és dühöt.

– Tessék, Kommandant, kutassák át az otthonunkat. Forgassák fel és tegyék tönkre azt a néhány dolgot, amelyet eddig még nem romboltak szét. Kutassák át a gazdasági épületeket is, már amelyeket az emberei még nem fosztottak ki teljesen, mert úgy tartotta kedvük. És ha megtalálják azt a mesebeli malacot, remélem, az emberei jót vacsoráznak majd a húsából.

Egy pillanattal tovább néztem a szemébe, mint várta. Aztán az ablakon bepillantva láttam, ahogy a nővérem Aurélien sebeit törölgeti a szoknyájával. Próbálta felitatni róluk a vért. Három német katona állt fölöttük.

A szemem ekkorra már hozzászokott a sötétséghez, így láttam, hogy sikerült kizökkentenem a Kommandantot. Az emberei bizonytalan tekintettel vártak a parancsára. Utasíthatta volna őket, hogy a gerendákig lebontsák a házat, és letartóztathatott volna mindannyiunkat az elképesztő kirohanásom miatt. De tudtam, hogy Suelen töpreng, azon, hogy vajon félrevezette-e. Nem tűnt olyan embernek, aki könnyen veszi, ha felmerül a lehetősége, hogy tévedett.

Amikor Édouard-ral pókereztünk, mindig nevetve mondta, hogy borzalmas ellenfél vagyok, mivel az arcom sosem árulja el a valódi érzéseimet. Most kényszerítettem magam, hogy emlékezzek a szavaira: ez életem legfontosabb játszmája. Csak bámultunk egymásra, a Kommandant és én. Egy pillanatra úgy éreztem, hogy az egész világ megállt körülöttünk: hallottam a távoli fegyverropogást a frontvonalról, a nővérem köhögését, a szegény, lesoványodott tyúkjaink kapirgálását, amiért megzavarták őket a tyúkólban. Mindez elhomályosult, míg csak ő maradt és én, egymással szemben, mindketten az igazságot téve kockára. Esküszöm, hallottam, ahogy ver a szívem.

– Ez mi?

– Micsoda?

Feltartotta a lámpást, és a halvány aranyszínű fény megvilágította a festményt, amelyet Édouard festett rólam, amikor friss házasok voltunk. Én voltam rajta, házasságunk első évében, a hajam sűrűn és fényesen a vállamra omlott, a bőröm tiszta volt és sugárzó, arcomon egy olyan nő elégedettsége, akiért rajonganak. A képet néhány héttel azelőtt hoztam le onnan, ahol addig rejtegettem: azt mondtam a nővéremnek, hogy akármi legyek, ha hagyom, hogy a németek eldönthessék, mit nézek a saját otthonomban.

A Kommandant kissé feljebb emelte a lámpást, hogy jobban láthassa a festményt. Ne tedd oda, Sophie, figyelmeztetett a nővérem. Bajt fog hozni ránk.

Amikor végre felém fordult, mintha csak nehezen tudta volna levenni a szemét a portréról. Az arcomat nézte, aztán újra a képet.

– A férjem festette. – Nem tudom, miért éreztem szükségét, hogy ezt közöljem vele.

Talán mert ez igazolta őszinte felháborodásomat. Talán a szembetűnő különbség miatt a portrén ábrázolt lány és a között a lány között, aki most a festmény előtt állt. Talán a síró szőke gyerek miatt a lábamnál. Elképzelhető, hogy a szolgálata két éve alatt már a Kommandant is belefáradt abba, hogy minket zaklasson a piti kis vétkeinkért.

Még egy pillanatig a képet nézte, aztán lepillantott a lábára.

– Azt hiszem, világosak voltunk, asszonyom. A beszélgetésnek ezzel még nincs vége. De ma éjjel már nem zavarom tovább.

Észrevette az arcomon az alig leplezett meglepettséget, és az volt az érzésem, hogy valami elégedettségféle tölti el. Talán elég volt neki, hogy azt hittem, a sorsom megpecsételődött. Ez a férfi okos volt, okos és kifinomult. Óvatosnak kell lennem.

– Fiúk!

Az emberei vakon engedelmeskedtek, mint mindig, és a járműveikhez lépkedtek. Az egyenruhájuk körvonalát megvilágították a kocsik reflektorai. Követtem a főtisztet, és megálltam az ajtó előtt. Az utolsó dolog, amit hallottam, az volt, hogy utasítja a sofőrt, hajtson a városba.

Megvártuk, amíg a katonai autók lehajtanak az úton. Útjukat világító fényszórójuk jelezte a vaksötét éjszakában. Hélène remegni kezdett. Összerogyott, elfehéredett öklét a homlokához szorította, és becsukta a szemét. Aurélien esetlenül állt mellettem, és Mimi kezét fogta. Az öcsém szégyellte a gyerekes könnyeit. Megvártam, amíg a kocsik motorjának hangja teljesen elhal. A motor zokogása betöltötte a hegyet, mintha a gép is valamiféle ellenálló lenne.

– Aurélien, megsérültél? – Megérintettem a fejét. Mély, húsba vágó sebek. És horzsolások. Miféle emberek támadnak meg egy fegyvertelen fiút?

Aurélien összerándult.

– Nem fájt – mondta. – Nem tudtak rám ijeszteni.

– Azt hittem, le fognak tartóztatni – szólalt meg Hélène. – Azt hittem, mindannyiunkat letartóztatnak.

Megrémültem a láttán: mintha valami iszonyú szakadék szélén tántorogna. A nővérem megtörölte a szemét, mosolyt erőltetett magára, és leguggolt, hogy megölelje a kislányát.

– Buta németek. Jól megijesztettek minket, ugye? Milyen buta a Mama, hogy megijedt tőlük!

A gyermek az anyját nézte, csendes volt és komor. Néha azon tűnődtem, hogy hallom-e még valaha is Mimit nevetni.

– Sajnálom. Most már jól vagyok – folytatta Hélène. – Menjünk be. Mimi, van egy kis tejecskénk, megmelegítem neked. – Ezzel megtörölte a kezét a véres ruhájába és kinyújtotta felém, hogy elvegye a kisbabát. – Akarod, hogy elvegyem Jeant?

Rám tört a remegés, megállíthatatlanul, mintha csak akkor döbbentem volna rá, hogy mennyire rettegtem mindvégig. A lábam elgyengült, mintha az erő az udvar kockaköveibe szivárgott volna belőle. Ellenállhatatlan kényszert éreztem, hogy leüljek.

– Igen. Azt hiszem, jobb lesz, ha elveszed – mondtam.

A nővérem kinyúlt, aztán kis kiáltást hallatott. Takarókba csomagolva, alaposan bepólyázva, hogy alig érje a hűvös éjjeli levegő, egy rózsaszín, szőrös malacorr bukkant elő.

– Jean odafent alszik – mondtam, és a falhoz támasztottam a kezem, hogy egyenesen tartsam magam.

Aurélien átnézett a vállam fölött. Mindannyian a jelenséget bámulták.

– Istenem.

– Döglött?

– Nem, csak elkábítottam. Kloroformmal. Emlékeztem, hogy van egy üveggel papa dolgozószobájában, még abból az időből, amikor lepkéket gyűjtött. Azt hiszem, magához fog térni. De kell találnunk egy új helyet, ahol tarthatjuk, még mielőtt a németek visszajönnek. És tudjátok, hogy visszajönnek.

Akkor Aurélien elmosolyodott, ritka, lassú, örömteli mosollyal. Hélène lehajolt, hogy megmutassa Miminek az elkábított kismalacot, és felnevettek. Hélène folyton a malac orrát fogdosta, mintha nem tudná elhinni, mit is tart a karjában.

– Nálad volt a malac? A németek előtt? Idejöttek, és te itt fogtad a malacot az orruk előtt? És aztán leszidtad őket, amiért idejöttek? – kérdezte a nővérem hitetlenkedve.

– A malacorruk előtt – mondta Aurélien, aki mintha hirtelen felszabadult volna. – Haha! Ott tartottad közvetlenül a németek malacorra előtt!

Leültem a kőre, és nevetni kezdtem. Addig nevettem, amíg a bőröm teljesen kihűlt, és végül már magam sem tudtam, hogy nevetek-e vagy sírok. Az öcsém, talán attól való félelmében, hogy hisztérikus rohamot kapok, megfogta a kezem, és nekem dőlt. Tizennégy éves volt, néha olyan pökhendi, mint egy férfi, néha pedig egészen gyermeki, amikor ő szorult megnyugtatásra.

Hélène a gondolataiba mélyedt.

– Ha tudtam volna… – mondta. – Hogy tudtál ilyen bátran viselkedni, Sophie? Az én kishúgom! Ki tett ilyenné? Kis korunkban egy kis egérke voltál. Egy egérke!

Nem voltam biztos benne, hogy tudom a választ.

Amikor végül visszamentünk a házba, amíg Hélène a tejesfazékkal foglalatoskodott, és Aurélien a szegény, meggyötört arcát mosta, megálltam a portré előtt.

Az a lány, a lány, akit Édouard feleségül vett, számomra már idegen arckifejezéssel nézett vissza rám. Mielőtt bárki más felfedezte volna, Édouard már meglátta bennem mindezt: a lány arca a képen tudásról mesélt, elégedettségről, amit kapott és adott. Büszkeségről. Amikor Édouard barátai Párizsban megtudták, hogy belém szeretett, egy kis bolti eladólányba, értetlenül néztek rá. De ő csak mosolygott, mert ő már akkor is látta bennem mindezt.

Sosem tudtam meg, megértette-e valaha is, hogy mindez csak őmiatta létezik.

Csak álltam ott, és néztem azt a lányt. És néhány másodpercig emlékeztem, milyen érzés volt annak a lánynak lenni, nem érezni éhséget és félelmet, amikor a fejem csak olyan együgyű gondolatokkal volt tele, hogy talán eltölthetek pár percet kettesben Édouard-ral. Az a lány emlékeztetett arra, hogy a világ képes gyönyörű dolgoknak is otthont adni: művészetnek, örömnek, szerelemnek. Hogy egykoron ezek a dolgok töltötték be az én világomat, nem a rettegés, a csalánleves és a kijárási tilalom. Az arcomban Édouard-t láttam viszont. És aztán ráébredtem, hogy mit tettem az imént. A férjem emlékeztetett az erőmre, hogy még mennyi maradt bennem, amivel harcolhatok.

Édouard, esküszöm, hogy amikor visszajössz hozzám, újra az a lány leszek, akit lefestettél.