Kávészünet

52 egyoldalas novella

Horváth M. András

2022

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Tallér Edina

Korrektúra: Vörös Eszter

„Egy könyvet. Persze eleinte unalmas és fárasztó munka volna, nem akadályozna meg benne, hogy létezzem, és hogy érezzem a létezésem. De azután elkövetkezne egy pillanat, amikor a könyv kész lenne, mögöttem lenne, s azt hiszem, fényéből rávetődne egy kicsi a múltamra is. És akkor ennek a könyvnek a segítségével talán viszolygás nélkül gondolhatnék vissza életemre."

(Jean-Paul Sartre: Az undor)

Előszó

Ez a kötet ötvenkét rövid történetet tartalmaz. Hogy miért pont ennyit? Az első történetet négy évvel ezelőtt írtam, amikor néhány kollégával beszélgettünk. Az irodában a sok számítógép között volt egy régi írógép. Nem olyan régi, mint amin tinédzserkoromban édesanyám megtanított gépelni.

Miközben beszélgettünk a kollégákkal, elkezdtem prüntyögni a gépen. Az első pár mondat után éreztem a késztetést, hogy egy teljes történetet kerekítsek. Mivel akkoriban rengeteg munka volt, többször alakult úgy, hogy estébe nyúlóan beszélgettünk (általában valamilyen jóváhagyásra várva vagy egy hosszabb lélegzetvételű munkára lélekben készülve). Én pedig közben mindig pötyögtem az írógépen. Az első pár alkalom után éreztem a késztetést, hogy minden héten írjak egy történetet.

Innen jött az ötvenkettes szám. Akkor született meg az az ötlet is, hogy – lehetőség szerint –

mindegyik történet férjen rá egy A4-es oldalra. Ez magyarázza a történetek hosszát és – bizonyos pontokon – töredékességét is. Bármilyen ötlet lehetett egy történet alapja.

Nagyjából harminc történet után a munkahelyemen felbomlott az a társaság, ami tökéletes hátteret szolgáltatott az írásnak. Ezután már nem írtam az irodában többet. Amikor a káptalantóti vásárban megláttam egy nagyon jó állapotban lévő, német billentyűzetű Continental írógépet, elhatároztam, hogy veszek egy saját írógépet otthonra és így fejezem be. Némi rágódás után azt a gépet mégsem vettem meg, viszont nem hagyott nyugodni a gondolat és végül az internet segítségével Kisteleken találtam egy hasonló táskaírógépet. Azon újra elkezdtem írni.

Ahogy az lenni szokott, az élet megint elsodorta a terveket. Végül a párizsi Shakespeare and Companyben vásárolt lila csíkos füzet és a feleségemtől kapott töltőtoll voltak azok a tárgyak, amelyek a sorozat befejezésére motiváltak. A történetek közti jelentős tematikus és minőségi ingadozások is erre az eredettörténetre vezethetők vissza. Tulajdonképpen mondhatjuk, hogy a szerző részéről szándékosak.

A cím onnan ered, hogy egy ponton arra gondoltam, ezek a rövid kis történetek pont alkalmasak arra, hogy valaki elolvasson egyet-egyet a kávészünetben. Persze nem akarom elvonni az embereket a munkától. Inkább magyarázkodom.

Az utolsó koncepcionális megfontolás, hogy az olvasók – legyenek barátok, rokonok, ismerősök vagy vadidegen bibliofil emberek – dönthessenek róla, melyik történet tetszik nekik a legjobban.

Abból talán regényt is írok. Az ezzel kapcsolatos vélemények megoszthatók a Kávészünet –

Egyoldalas novellák Facebook-oldalon: https://www.facebook.com/Kaveszunet-Egyoldalas-novell-k-101364749098094

1. Cigiszünet

„Egy idézetnek mindig erősen kell nyitnia. Mint egy tévéreklámnak. Miért is gondolná bárki, hogy egy papíron rögzített gondolat többet ér, mint egy soha ki nem mondott, vagy akár egy kizárólag egyszer a világnak megsúgott gondolat? Az írás az önkifejezés leglustább formája. Miért is érdemelne bármi is figyelmet, amit önkényes írásjelekkel egy gyúlékony és kártékony tárgyon rögzítenek, ami az esetek többségében eleve vékonyabb, mint bármely iskolában tanított mértékegység? A papír vékonysága annak a határvonalnak a vékonyságát jelképezi, ami elválasztja a gondolat és az írás jelentőségét. Mennyi minden befolyásolja és határozza meg, hogy egy ember hogyan olvas! Jobbról balra vagy fordítva. Milyen betűkkel, milyen nyelven. Nem zavar senkit e szűrők számossága? Úgy értem, ki az, aki legmélyebb álmából felocsúdva megrémül: éppen most született egy gondolat, amit én sosem ismerhetek meg saját nyelvi szűkösségemből adódóan. Mintha azt számolná az ember, hány csecsemő jön a világra minden pillanatban, vagy hányan halnak éhen.

Ki dönti el, hogy a kommunikáció mely formája jelentősebb? A számok jelentősebbek vagy a betűk?

Képzelj el egy életet, amelyben minden csak számok útján kifejezhető. Vajon vannak-e olyan gondolatok vagy érzelmek, amelyeket a tűpontos kvantifikáció eszközével nem tudnál pontosan visszaadni másoknak? Vajon melyik gondolat fontosabb egy ember életében: ami a megszületésekor vagy ami a halálakor jut eszébe? Nem kelti az emberben a kihasználtság érzetét, hogy rövidre szabott élete során mennyi gondolat fogant meg benne, mennyit fejezett ki és valójában ezek az összes potenciálisan megfoganható és kifejezhető gondolatnak mekkora százalékát alkotja? Mekkora veszteségek vonulnak át egy ember életén, amit nem is vesz észre? A szavak hiánya. A tartalom hiánya. Az érzelmek és gondolatok be nem járt tartománya legalább akkora végeláthatatlan sivatagként terül az önmaga felett ítélkező ember számára, mint a kifejezésformák sosem alkalmazott tartománya. Talán kipróbálhattad volna. Biztos utáltad volna. A szavak pusztító ereje –

ezt olvastam egyszer egy könyvben. Szavak minden alkalomra. Szavak, melyek elűzik a csendet, mint egy gyertya fénye a hatalmas sötétséget. Vízcseppek egy üvegfelületen. Csillagok a koromsötét éjszakán. Szavak egy ember meg nem írt regényében, ami az élete. Rögzíteni minden áron. Mintha az utókor számára bármiféle jelentőséggel bírna. Az elődök példájából sosem tanuló utódok. Nem véletlen, hogy minden új generációnak a kifejezési formái változnak elsőre és a legtöbbet. Kinek kellenek a múlt üzenetei? Kinek kell egy pohár víz egy kristálytiszta tó közepén? Ahogy az alkotásnak is a leglustább formája, úgy az utókor legkevésbé hatékony instruálása az írás. Példával járni elöl. Tettekkel alakítani a világot. Tettekkel, melyek gyökerei nem ritkán mások szavaiból fakadnak. Hogy lehetnének a szavak a legpusztítóbbak, amikor előlük a legkönnyebb a menekvés?

Ne beszélj csúnyán! Legyél mindig őszinte! Mint az útjelző táblák a közlekedőknek, melyeket senki sem vesz figyelembe. Miért korlátozzam magam? A hangképzés furcsa bája. A gondolatok meghosszabbított karja. Száll a dal, szökik a hang. A vitrinbe zárt szabálykönyv. Cigiszünet minden tevékenységben van. Levegő be, levegő ki. Egy testrész, amelynek a legfontosabb funkciója nem az emberi értelem csúcsának kifejezése. Olyan sok minden van, amit még nem értek. Mocskos szakma ez a beszéd. Adj fényességet, Istenem.” – A kiugrott tiszteletes elnyomta a csikket és elindult a ravatalozó mögötti szoba hátsó bejárata felé, hogy megtartsa nagyapja gyászbeszédét.

2. Egy hideg, őszi reggelen történt A kutya éppen egy sárga labdát csámcsogott, mikor az író kinézett az ablakon, és megállapította, továbbra sincs strandidő. Feltalálta magát mégis, besétált a fürdőszobába, és miután perceken keresztül forró vizet engedett a kádba, megelégedéssel tekintett a fokozatosan párásodó tükörre.

– Megint öregebbek lettünk egy évvel – mondta a szürkülő tükörszélre pillantva.

Mona Lisa mosolya nem öregszik, de egy középkorú férfinak szerény vigasz egy gazdag, olasz asszony kozmetikai problémája, különösképpen, ha az illető hölgy már ezer éve meghalt. A gőz lassan elszökött a szobából és új hóbort után kellett nézni, amíg az író felesége hazaér a bevásárlásból. „Remélem, a kutyaeledelt nem felejti el” – gondolta az író, miközben a fekete foltos kutya bamba szemeibe bámult. A férfi leheveredett a padlószőnyegre és nézni kezdte a régi foltot, melyet még gyerekkorában csinált a karácsonyi csillagszóróval. Mutatóujjával piszkálta a kis, fekete mélyedést. Belegondolt, hogy mennyire más volt a karácsony, amikor még igazi gyertyák égtek a fán, igazi lánggal. Hova lett a régmúlt világ? Zsebéből előbányászta a mobiltelefonját és megnézte, történt-e baleset az úton a jeges időjárásra tekintettel. Átverekedte magát számtalan celeb önmagáról készített képén és sokat időzött a befagyott Balaton fotóinál. A masszív, barna ajtón furán hangzott a három kopogás. A vendég ismeretlen hangjára a kutyával együtt füleltek. Nem volt kedve idegen embereket beengedni a délutánjába. Olyan jól indult reggel minden.

* * *

A tévészerelő összehúzta kabátja gallérját, amikor élesen hasító szél csapta meg. Nem tudta eldönteni, hogy előbb a kesztyűjét húzza fel, vagy a mai kuncsaftok listáján fusson végig. „A hideg nagy úr, és ujjból csak tízet adott a jóisten” – gondolta, miközben bal zsebéből két síkesztyűt halászott elő, és szinte szándékosan bonyolítva helyzetét, egy kézzel próbálta magára erőltetni.

Különben is, ezekben az új házakban csupa biztonsági ajtók vannak és sehol egy csengő. Kopogni kell. Ahogy az sokszor előfordult, apja szikár arca és magas teste jelent meg lelki szemei előtt, ahogy próbálja életre nevelni fiát: „Fiam, az igazi férfi határozott kézfogásáról ismerszik meg, de a jó szakember az udvarias kopogásáról. Ugyebár, előbb be kell jutni a lakásba, mielőtt bemutatkozol és kezet fogsz.” Sose derült ki az apjáról, hogy besurranó tolvajként a százhalombattai panelek rettegett alakja volt. Az igazi, klasszikus bűnöző, aki annyira meg van győződve önnön igazáról, hogy tevékenységét szinte közszolgálatnak tekinti.

– A vagyonnak újra kell rendeződnie – fogalmazta meg saját közgazdaságtanának alaptételét egy kocsmai beszélgetés során, melynek a kocsmában kapható jégkrémet nyalogató fia is fültanúja volt.

Csak amikor a temetésen megjelent fura figura megszólította a tévészerelőt, akkor párosította össze a pasas monogramját és az édesapja egyetlen szép ingéhez tartozó mandzsettákon található monogramot. Talán a városi magány, talán az atyai örökség, de – miközben beszélgettek – a tévészerelő a jobb vállán átvetett táskáját bal kezével hárompercenként ellenőrizte.

* * *

Az író még odadobta a szétmarcangolt piros labdát kutyájának, mielőtt az ajtóhoz lépett. A kémlelőlyukon át látta, ahogy egy overall kékjében egy fiatal, barna hajú férfi néz maga elé. Mintha

egy halvány, keserű mosolyt próbálna elrejteni kezével. Az író számára a modern civilizáció legnagyobb átka a dolgok karbantartása volt. Szinte fóbiája volt a szerelőktől. Eszébe jutott, ahogy anyukája mindig kávéval kínálta őket. Cigaretta és kávé szaga lengte be gyerekkorának eme bugyrát. „Ez az utolsó alkalom, kidobom ezt a vackot, ha még egyszer elromlik” – gondolta.

* * *

A tévészerelő díjazta, hogy kávéval kínálták. Manapság már egyáltalán nem kávézott. Gyűlölte, hogy alacsony vérnyomását kibillenti az egyensúlyából. Az olyan bölcsésztípusú ügyfeleket, amilyennel most is szembetalálta magát, viszont imádta. A kutya ugyanakkor még problémát okozhat. Hirtelen nem tudta eldönteni, az izgalomtól vagy a kávétól vert gyorsabban a szíve.

Hatalmasat sóhajtott, amikor a kuncsaft lement megsétáltatni a kutyát. „Tényleg ez lesz az utolsó melóm” – gondolta.

3. Kis focitörténelem

Közismert volt, hogy a kisváros focicsapatának tagjai az Elefánthoz címzett étteremben szoktak ebédelni a meccs napján. A csapat abban az évben teljesen váratlanul a bajnoki címre is esélyes volt.

Ám az utolsó pár fordulóban megbicsaklott a teljesítményük, nem tudtak gólt rúgni és veszélyben volt a végső győzelem. Az utolsó hazai meccs napján, miután befejezték az ebédet, az étterem tulajdonosának asztalától egy idős, nadrágtartós férfi sétált oda a csapat asztalához. A tulaj híres volt arról, hogy nem engedi zavarni a játékosokat se meccsnapon, se máskor, ha az étteremben vannak. Mivel azonban az ő asztalától jött a bácsi, senki nem vonta kérdőre. A jóval fiatalabb másodedző kérdőn nézett rá, nem tudva, kicsoda és mit akar. A bácsi minden felvezetés nélkül beszélni kezdett.

„Van-e másik emlék, ami olyan mélyen belém ivódott, mint amikor apám először vitt ki egy focimeccsre, ahol a csapat, aminek szurkoltunk, megérdemelt győzelmet ünnepelhetett? És mi is ünnepeltünk. Az első alkalom, amikor felhőtlenül és felszabadultan örültem más sikerének. A felnőtté válás szerves részének tartottam.

Ami igazán értékessé tette számomra, hogy nem kellett magyarázni. Ama ritka győzelmek egyike volt, amikor a világon mindenki, aki látta a mérkőzést, egyetértett abban, hogy melyik csapat volt jobb. Az, amelyik történetesen meg is nyerte a meccset. A foci varázsának, hogy a pályán bármi megtörténhet, a tökéletes hiánya. Azon az estén a pályán nem történhet meg akármi, csak az, hogy a jobban játszó csapat nyer. Azóta is sokszor ezt a fajta győzelmet kerestem. Ilyen mámorra áhítoztam.

Mániákusan vágytam rá. Gondolom sokakat – tudatosan vagy tudat alatt – ez visz rá arra, hogy személyesen is megpróbálkozzanak a játékkal. Én is megpróbálkoztam, de adottságaimnál fogva korán tudatosult bennem, hogy nem így fogom megtalálni, nem itt fogom megélni a saját tökéletes győzelmemet.

Szóval, akkor már sok csatát láttam a füvön, de ez volt az első, ahol én is igazi szurkolóként viselkedhettem. Amikor mindenféle visszafogottság és gátlás nélkül kiabálhattam, fütyülhettem, tapsolhattam. Része az örömnek a magyarázkodás szükségtelensége. Nincs szükség elemzésre. Hogy ki futott többet. Hogy ki passzolt többet. Nincs kétségbeesett keresés a kifogások iránt. A bíró volt a hibás. A pálya volt rossz minőségű. Formahanyatlásnak füllentett másnaposság. Tán lustaság. Nem volt olyan mérce, ami alapján nem a mi csapatunk állt volna nyerésre. Felszabadító érzés volt.

Kétségbe vonhatatlan diadal. Kisszerű, de sorsszerű. Eleve elrendelt.

Gyerekként rengeteget fociztam. Reggel, az első óra előtt, az iskola kézilabdapályáján mindig játszottunk. Szavak nélküli közös megegyezés volt az osztálytársaimmal, hogy mindig játszunk. Az volt az osztály legmenőbb sráca, aki reggel labdát lopott a tornateremből. Hogy mennyi cipőmet szétrúgtam azon a vacak aszfaltpályán! Anyám már kívülről fújta a szavatossági és jótállási jogokat, annyiszor vitte vissza a boltba a heteken belül széteső cipőket. Azért titkon reméltem, hogy nem csak gondot okozok anyámnak ezzel. A foci volt az egyetlen ok, ami miatt nem kellett kirángatni az ágyból, hanem szorgalmas játékos módjára már hétkor talpra ugrottam. Minél korábban odaérek, annál többet játszhatok. Nemcsak az idő miatt, hanem azért is, mert minél korábban mentem, annál kevesebben voltak a srácok.

Ezekből a gyerekkori élményekből a góllövés átütő élménye hiányzott. Persze az is lehet, csak megkopott az emlékeim között. Az is lehet, hogy kispályán, kiskapuban, feslett cipőben, szakadt labdával nem ugyanaz volt az élmény. A nagybetűs, diadalt jelentő gól helyett én mindig pici, jelentéktelen gólokról álmodtam.

Aztán eljött a pillanatom. Egyetemi éveim alatt már régóta nem rúgtam labdába. Viszont a lányok kedvéért sportolni kezdtem. Előbb eveztem, aztán hosszútávfutó lettem. A gyerekkorommal elveszett a foci iránti vágyódás. Viszont fitt voltam, erőm teljében. Aztán egyik nap az egyetem külföldi vendégdiákjai barátságos, kispályás meccset szerveztek a helyi hallgatókkal. Senki nem ismerte a focis előéletemet, ezért meglepett, hogy engem is elhívtak a helyiek csapatába. Visszafogottan mondtam igent, pedig a külföldi csapat névsorát látva lángolt bennem a vágy. A külföldieknél játszó lengyel srác barátnőjébe halálosan szerelmes voltam.

Nem fárasztalak titeket a mérkőzés részletes leírásával, pedig percről percre vissza tudom idézni.

A lényeg, hogy a szedett-vedett helyi csapat jól tartotta magát. Ahogy egyre-másra eredménytelenek voltak az ellenfél támadásai, kezdtem felbátorodni. Itt még akármi is lehet. És akkor egyszer csak kaptam egy labdát a hetes vonalon, a pálya bal oldalán, ráfordultam a kapura és a bal felsőbe ragasztottam a labdát. Győztes gól volt. Sose éreztem magam erősebbnek.

Csak annyit akarok mondani, vágyjatok erre az érzésre és újra meg újra siker fogja koronázni utatokat.”

A bácsi szemében becsvágy csillogott, de hamiskás mosollyal somfordált vissza az asztalához.

Még le sem ült, amikor az étteremvezető odahajolt hozzá.

– Tudod jól, hogy én is ott voltam azon a meccsen. Akkor még az egyetemi tornacsarnok technikai vezetője voltam. Ugye emlékszel rá, hogy azt a meccset elveszítettétek? – kérdezte.

– Hogyne emlékeznék, én veszítettem el a labdát, amiből a győztes gólt rúgták. A lengyel srác egyedül vihette kapura, majdnem kitörtem a lábam, amikor utánavetődtem.

– Arról nem is beszélve, hogy a lengyel srác barátnője a te feleséged volt huszonhárom évig.

– Nézd, ha esküvőn kell beszélni, elveszítjük a meccset és enyém lesz a lány, de ma megnyertük azt a meccset és a lány nem számít.

4. Szerelem ukrán módra

Olgának kijött a szénanáthája, ahogy az ilyenkor tavasz elején lenni szokott, ezért aznap este Svenja egyedül szolgált fel a nyugatnémet hotel bárpultjában. A hotel menedzsere szándékosan tesztelte Svenját, tudta, hogy aznap konferencia lesz, és egy rakás külföldi céges pénzen fog inni.

Svenja pedig alacsony lány, megengedő természettel.

Egy magyar, egy orosz és egy ukrán vendég már lassan két órája iszogattak a bárban, mikor hirtelen az orosz egy laza kézmozdulattal földre küldte a söröspoharát, ami így szilánkokra törött.

Svenja állta a sarat és kedvesen reagált: a tejhab készítéséhez használt fém kupába töltötte az orosz pasas következő sörét.

Akkor sem esett kétségbe, amikor fél órával a bár hivatalos zárása előtt egy negyedik vendég jelent meg: egy elegáns úriember – kiejtése alapján svájci. Svenja szemei hatalmasra kerekedtek, amikor a joviális viselkedésű úr egy cukormentes kólát kért. Az úr egy ideig a bárpultnál nézelődött, majd bedobta magát a társaság mélyére, az ukrán nő mellé, az egyik piros, bársonyos, süppedős fotelbe.

A lány túllendült a fáradtság holtpontján és érdeklődéssel kezdte figyelni a svájci-ukrán párbeszédet, mely angol nyelven zajlott.

– Miért vagy szomorú? – kérdezte az ukrán lány.

– Nem vagyok szomorú – felelte nevetve a svájci fiú. – Miből gondolod, hogy szomorú vagyok?

– Amikor bejöttél, láttad, hogy itt ülünk és nevetünk, jól szórakozunk, és te mégis a bárpulthoz mentél oda, egyedül.