Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015 • Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan-trilógia, 2017–2018

Riva nővérek-sorozat I–IV., 2018–2019

Az agyam eldobom (átdolgozott kiadás), 2021

Átkozottak, 2021

Heaven – A Leszármazott, 2021

Caroline Wood-sorozat 1–8., 2019–2022

Manna Marina, 2022

© R. Kelényi Angelika, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Utassy Dóra

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Dobos Attila

Tördelő: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-98-6

1.

Aznap olyan sűrű köd telepedett Londonra, mintha egy óriási szürke madár lebegett volna az utcák felett. Kipillantottam a Pimlico Road-i lakásom ablakán, és megállapítottam, hogy alig néhány méter a látótávolság, a lámpák fénye homályba vész, a munkába sietőknek csupán a sziluettje látszik, úgy suhannak, akár a szellemek. Arra gondoltam, micsoda pazar krimit lehetne forgatni ebben a gótikusan rémisztő időjárásban. Korán volt még, hét óra múlt. Kinyújtóztam, ásítottam, aztán összehúztam magamon a köntösöm. Fáztam. Ősztől tavaszig fáztam, tavaszra szinte elfelejtettem, milyen a nyári meleg, mintha a vastag bundazoknik és az otthoni plüssnadrágok kitörölték volna a fejemből a kánikula emlékét. A magyar kánikuláét, mert Londonban ritkán éreztem azt a döglesztő, brutális hőséget, amit Balatonrakoncán minden nyáron van szerencsém megtapasztalni. A termosztáthoz léptem, és feltekertem a fűtést huszonöt fokra. Nekem senki ne mondja, hogy március közepén már nem kell fűteni! Kivételesen nem hiányzott sem a Balaton, sem Ádám, sem a Vadvirág Panzió, élveztem, hogy nem otthon, Rakoncán vagyok, hanem itthon, Londonban, ahol furcsa kettős életem indult, a nagyanyámtól örökölt ékszerdoboz lakásomban, amit annyira szerettem, hogy soha, egyetlen percig sem akartam megosztani mással. Még a ködöt is szívmelengetőnek éreztem, a megszokott homályt, amit korábban – amikor még a mindennapjaim része volt – rettentően utáltam. Most pedig, hogy végre ismét körülölelt, örültem neki. Ezen a gondolaton egy pillanatig elmerengtem, aztán megcsóváltam a fejem. Eddig, ha Magyarországon voltam, London hiányzott, ha Londonban, akkor a Balaton, most azonban… Most azonban izgatottan vártam a nap eseményeit, és hat lóval sem lehetett volna visszavonszolni a panzió csöppet unalmassá vált nyugalmába. Nekiláttam a reggeli rituálémnak, amelynek sem a köd, sem semmi más nem vethetett gátat. Bekapcsoltam a kávéfőzőt, aztán elővettem a hortenziás, Eiffel-tornyos bögrémet, rámosolyogtam a giccses porcelánra, majd betoltam a kávégép csőre alá. Félig töltöttem kávéval, beletettem két kanál cukrot, nyakon öntöttem az egészet tejjel, aztán letelepedtem a kanapéra, magam elé húztam a laptopomat, és kinyitottam. Végigpörgettem a híreket a közösségi oldalon, majd átváltottam a CBM-re, arra a magazinra, amely még azután is igényt tart a munkámra, hogy az év nagyobbik részét a Balaton partján töltöm. Hogy pontosan miért, az számomra is rejtély, de úgy sejtem, a jóképű-nagyképű francia tulajdonos, Pierre Duval nem hajlandó lemondani rólam. Az okokat inkább nem firtatom, úgy teszek, mintha Pulitzer-díjat nézne ki belőlem, holott a cikkeim inkább a krimi és a bulvár között mozognak, korántsem olyan mélyreható, világmegváltó írások, amelyeket bármilyen rangos díjjal szokás jutalmazni. Azt gondoltam, akkor járok a legjobban, ha úgy teszek, mintha nem érteném a célzásait, mintha fel sem tűnne a figyelme, aztán kiderült, hogy ez többnyire olaj a tűzre. Minél tartózkodóbb vagyok, ő annál lelkesebb. És most én is lelkes vagyok, hiszen tudom, olyan munkát kapok, ami bármelyik kalandornak jutalom lenne. Marokkóba kell utaznom, mégpedig gazdag örökösnőként, aki egy sokcsillagos szállodában piheni ki a rengeteg pénzén vásárolt luxuséletének rettenetes fáradalmait. Azt azonban, hogy mi lesz a konkrét feladatom, még nem tudtam, Duval délutánra várt a Claridge’s Hotelbe, ahol majd beavat a részletekbe. Szóval nem is lehettem volna izgatottabb, előtte azonban anyámmal kellett találkoznom, akinek szerencsére megfelelt a CBM szerkesztőségéhez közeli Levander kávézó. Anyám, aki évek óta próbált férjhez adni – az utóbbi időben leginkább Duvalhoz –, nem vette tudomásul, hogy én valójában együtt élek egy magyar férfival, méghozzá Magyarországon, és csupán az év kisebb részét töltöm Londonban, vagy a világ valamely pontján, ahol Pierre Duvallal személyesen is találkozom. Ő úgy döntött, nekem a főnököm a megfelelő parti, nem a balatonrakoncai kocsmáros, ahogy Ádámot nevezte, úgyhogy a valós páromat simán ignorálta, mintha csupán futó kaland lenne az életemben. Mostanában némileg alábbhagyott a kerítőnői ambíciója, a húsz év után felbukkanó apám ismét meghódította a szívét, amit én döbbenten vettem tudomásul, mert ha valakit úgy otthagynak egy másik nőért, ahogy anyámat annak idején, az a legritkább esetben esik bele újra ugyanabba a gödörbe. Nem így az anyám… Szerintem ő bármennyiszer belerongyolt volna abba a gödörbe, mert még mindig olyan szerelmes apámba, hogy akármit megtenne érte, mint egy tizenhat éves naiv csitri, akit szép szavakkal, ígéretekkel könnyű megvezetni. Én nem szóltam bele, felnőtt ember, az ő élete, csak azt reméltem, viszonozza a szívességet, és hasonlóképpen tiszteletben tartja az én magánéletemet. Tévedtem.

– Akkor találkozol Pierre-rel? – rontott rám két levegőpuszi és egy „szia, hogy vagy, ne is válaszolj, látom” után.

– Nagyon jóban vagytok – kerültem ki a választ, de valójában mindegy volt, mit mondok, már korábban szóltam neki, hogy Marokkóba utazom, ebből nem volt nehéz kikövetkeztetnie, hogy Duval megbízását teljesítem.

– Ne szemtelenkedj! Pierre egy igazi úriember – kezdett volna ömlengeni a főnökömről, úgyhogy jobbnak láttam elvágni a beszélgetés fonalát.

– Igen. Délután a Claridge’sben.

– Az igen! Látod? Egy úriember tudja, hová hívjon randevúra egy nőt. Nem a helyi kocsmába, hanem egy luxusszállodába, ahol királyok szállnak meg.

– Nem randevúra, hanem megbeszélésre megyek, anyám – mordultam rá.

– Jól van, jól van – emelte fel a kezét. – Értem én, hogy a tanácsom és a véleményem nem számít.

Tisztában voltam vele, hogy anyám nekem akar jót, de rosszul csinálja, kotnyelesen, tolakodón, bántón, ugyanakkor azt is megértettem, hogy mit eszik Duvalon, aki tényleg ellenállhatatlan volt, a francia sármja minden nőt levett a lábáról, mindet, nullától kilencvenkilenc éves korig, és én sem tartoztam a kivételek közé. Volt idő… De már nem, mert tudtam, soha nem állhatok nála a toplista élén, az első helyet mindig, örökkön örökké a pénz foglalja el, és ezt egyetlen nő sem taszíthatja le a dobogó csúcsáról. Én meg első akarok lenni egy férfi életében, a szerelem második vagy sokadik helyét a lúzerek és az aranyásók fogadják el szó nélkül. Én pedig nem tartom magam aranyásónak. Aranyásónak különösen nem. A lúzerséget ugyan magas szinten művelem, de nem ebben a vonatkozásban, hanem úgy általában, és többnyire nem a saját hülyeségem, hanem a körülmények áldozata vagyok. Legalábbis szeretném ezt hinni.

– Jó. Ne is beszéljünk róla – legyintett, és tudtam, egy szemernyit sem szállt magába, nem érdekli az, hogy én mit akarok, a saját becsípődése a megfelelő férjjelöltről semmit nem változik attól, hogy én mit mondok. – Beszéltél Christine-nel? Hazaköltözött a gyerekkel.

– Igen – bólintottam. A húgom minden részletet megosztott velem a válásával kapcsolatban, azokat a részleteket is, amelyekre nem annyira voltam kíváncsi, mint például az elégtelen szexuális életét, vagy hogy miképpen javít ezen, miután végre elválasztják a férjétől. – Mondtam neki, hogy hülyeséget csinált, nem lett volna szabad kiköltöznie, így ki tudja, Bob mikor cuccol el vagy löki ki némi pénz segítségével a lakásból.

– Jobb neki nálunk – kortyolt bele anyám a kávéjába. – Főzök, vigyázok Poppyra, apád is rajong a gyerekért, Christine meg tud magával is foglalkozni egy kicsit. Eljárni…

– Eljár? – vontam fel a szemöldököm. – Kivel?

– Valami barátnőjével, de nem akárhová: színházba, kiállításra, partikra, ahol megfelelő…

– …férjet foghat – fejeztem be anyám mondatát.

– Igen. Miért? Miért olyan szörnyű, hogy tesz a társadalmi felemelkedéséért? – háborodott fel.

– Mert ez a huszonegyedik század, és egy nő anélkül is lehet boldog, hogy egy férfi eltartaná vagy pénzelné vagy… Nem szükséges csak azért férjhez menni, hogy fenn tudjuk tartani magunkat, házasság nélkül is teljes életet lehet élni. Nem függünk a férfiaktól – vontam meg a vállam.

– És a szerelem?

– A szerelem más. De annak semmi köze a pénzhez.

– Ez nem igaz – hajolt előre anyám. – Bizonyos társadalmi körökben rá sem néznek egy toprongyosra. Te sem. Ne játszd a liberálist, soha nem szeretnél bele egy… egy… hajléktalanba, mert észre sem veszed őket.

– Milyen szánalmasan felszínesnek gondolsz – csóváltam meg a fejem, de azért tudtam, bizonyos fokig igaza van. A hasonló a hasonlót keresi, azzal érzi jól magát, azzal találja meg a hangot. Valószínűleg nem akarnék olyan férfival élni, akivel képtelen lennék beszélgetni, akinek más az értékrendje, akinek más a fontos. És tessék, vissza is kanyarodtam gondolatban Duvalhoz, mert vele sem tudok felhőtlenül csevegni, hisz teljesen más szinten mozog az élete, mint az enyém, az én problémáimat talán nem is érti, ahogy én sem az övéit.

– Csak kimondom azt, amit te is tudsz. De inkább mesélj Marokkóról! Pontosan hová is mész? – váltott témát anyám, mert nyilván felismerte, hogy megint parttalan vita kezd kibontakozni köztünk a férjhez menés fontosságáról.

– Gőzöm sincs – tártam szét a karom. – Délután megtudom.

Miután csendesebb vizekre eveztünk, jó hangulatban telt az idő. Mesélt Poppyról, a húgom kislányáról, a mindennapjairól, a kertről, szomszédokról, főzésről, kikérdezett a Vadvirágról, láthatóan igyekezett nem ekézni a balatoni panziómat, úgy tűnt, érdeklődéssel figyel, ezért végre elengedtem magam. Jólesett, hogy nem kötött bele minden szavamba, és hogy látszólag elfogadta, nem tehet semmit, amivel örökre visszacsábíthatna Londonba. Ha egyszer otthagyom Ádámot és a Vadvirágot, az az én döntésem lesz, de egyelőre ez egyáltalán nem téma nálam, tökéletesen elégedett vagyok a kétlaki életemmel. Tisztában voltam vele, hogy anyám azért próbálkozik, mert hiányzom neki, mert maga mellett akar tudni engem is, legalábbis elérhető távolságban, ezért jobbnak láttam elengedni a korábbi megjegyzéseit, és belesimulni egy egyszerű anya-lánya beszélgetésbe, még akkor is, ha tudtam, semmit nem változott a véleménye, egyszerűen csak nem akar vihart kavarni, és rossz szájízzel elválni tőlem.

– Azért csak légy résen, ezek az arabok szeretik a szőkéket! – ölelt meg búcsúzáskor. – Raboltak már el nőket, akik aztán háremben kötöttek ki.

Felnevettem, és megpusziltam az arcát.

– Egyrészt Marokkó elég biztonságos, másrészt nem rabolgatják már úgy a nőket, mint kétszáz éve, nem beszélve arról, hogy igencsak túlkoros vagyok bármilyen hárembe. Lassan negyven leszek. Anya, ki a franc rabol el egy ilyen korú nőt?

– Na, csak vigyázz azért! Nem látszik rajtad a korod, és a hajad nagyon világos. Köss rá kendőt!

– Jó, kötök – csóváltam meg a fejem. Anyám a bulvárból tájékozódott, és nagyjából mindent elhitt, amit leírtak, úgyhogy nem láttam értelmét az ellenkezésnek.

Nem úgy érkeztem a Claridge’sbe, mint amikor először jártam itt. Akkor izgatottan válogattam a ruháimat, próbáltam megfelelni a hely eleganciájának, és persze Duval elvárásainak. Legalábbis amiről azt hittem, ezek Duval elvárásai, azóta azonban jobban megismertem, és tudtam, nem izgatja, milyen ruhában billegek, vagyis teljesen mindegy, milyen az öltözékem, azt a színvonalat, ami az ő köreiben elvárt, akkor sem érném el, ha megfeszülnék. Kivéve akkor, ha ő vásárolja számomra a ruhákat, mert ilyesmire is volt már példa az egyik küldetésem során. A két ruha, amit a feladathoz kaptam, többe került, mint az egyévi fizetésem. Ez persze elég jól hangzik, ugyanakkor számomra nem jelent semmit. Mostanában pláne nem, de már akkor is pazarlásnak tartottam, amikor még érdekeltek az effajta külsőségek. Most is szeretem a szép, finom, drága holmikat, de sajnálom kidobni a pénzt olyasmire, amit alig tudok felvenni valahová. Mégis hol viseljek egy Prada cipőt? Balatonrakoncán, a szántóföld melletti földúton? Egyébként néha hiányzott a luxus, de nem annyira, mint korábban hittem. Sokkal jobban hiányzott a kaland, az adrenalin, és ha ez némi fényűzéssel is párosult, nem duzzogtam, a lényeg az volt, hogy utána visszatérhessek a saját valóságomba, a saját egyszerű, intrika- és pöffeszkedésmentes, nyugodt világomba. Szóval nem csaptam nagy cécót az öltözködés körül, maradtam a tőlem megszokott farmer, csizma, csinos blúz, elegáns kabát verziónál, így sétáltam be a pazar hotel ajtaján a recepcióhoz.

– Monsieur Pierre Duval vár engem. Caroline Wood vagyok – jelentkeztem be a portásnál, aki előzékenyen bólintott, majd a negyedik emeletre irányított, a 402-es lakosztályba. A lift tükrébe pillantottam, aztán vállat vontam. A köd kicsit megviselte a hajamat, de pont nem érdekelt. Duval látott már pocsékabb formában is, sőt, nagyon pocsék formában is, ahhoz képest egészen tisztességesen néztem ki. A negyediken kiszálltam. Sötétkék bársonyszőnyeggel borított társalgószerű helyiségben találtam magam, ahonnan jobbra és balra is folyosó futott. A krémszínű falat aranykeretes, impresszionista hatású festmények díszítették, egyik sem volt ismerős, de úgy sejtettem, eredetiek, ha nem is híres mesterek munkái. Elindultam balra, de hamar rájöttem, hogy rossz az irány, mert 404-gyel kezdődött a számozás. Visszatértem a társalgóba, majd jobbra indultam, meg is találtam a 402-es számot. Az egész folyosón csupán három ajtó helyezkedett el, jókora távolságra egymástól. Kopogtam a középsőn, ami azonnal kinyílt, mintha Duval ott hallgatózott volna mögötte, miközben arra vár, mikor érkezem.

– Lesett rám? – hőköltem hátra, mire Duval elvigyorodott.

– Magának is szép napot, Miss Wood! Látom, sokat tanult a falujában.

– Tessék? – meredtem rá, aztán leesett a tantusz. Duval Balatonrakoncát többnyire egy koszos falunak, Ádámot pedig egyszerűen csak parasztnak hívta. Ugyanakkor valóban modortalan voltam. – Elnézést, meglepődtem, hogy szinte kopognom sem kellett.

– És ha lestem volna magára? – fordult el a férfi, és jelzett, hogy lépjek beljebb.

– Riadtan gondolnék arra, hogy időközben pszichopata lett…

Duval röviden nevetett, majd hellyel kínált a krémszínű, rendkívül puhának és előkelőnek látszó kanapén. A lakosztály nappalija épp olyan volt, ahogy elképzeltem. Csupa krémszín, kevés arany, némi csokoládébarna és kobaltkék, letisztult, mégis pazar, modern, ám klasszikus is egyben. Sosem értettem, a stílusokat hogyan lehet a csodálatos harmóniáig kevegetni egymással. Az eklektika varázsa…

– Egyébként nem lestem magára. Nos… kér egy kis pezsgőt?

– Délután kettőkor?

– Délután kettőkor. Vagy reggel nyolckor. A pezsgő bármikori ital, nincs napszakhoz kötve.

– Egyeseknél – csóváltam meg a fejem. – Nem kérek. Inkább mondja el, mi a feladat!

Duval bólintott, aztán néhány másodpercig nem szólalt meg, nézett. Zavarba ejtőn nézett, miközben halvány mosoly játszott szépen ívelt ajkán, majd lepillantott a kezére, és megforgatta a gyűrűsujján a bizonyára elképzelhetetlenül drága pecsétgyűrűt. Sötétkék öltönyt viselt fehér inggel, de kivételesen a nyakkendővel nem bajlódott, az ing nyakán két gombot nyitva hagyott. Tényleg megértettem mindenkit, akit ez az ember nem hagy hidegen, köztük korábbi önmagamat is.

– Az úti cél Marrákes. Nagyjából egymillióan lakják, és olyan, mintha Az Ezeregyéjszaka meséibe csöppenne. Pont addig, ameddig az ötcsillagos hotelben marad, a lenyűgöző fürdőkben illetve a luxusprogramoknál. Csakhogy nem az a feladata, hogy a meleg vízben ücsörögjön és mentateát iszogasson.

– Reméltem, mert azt fél óra alatt unnám meg.

– Kicsi az esély, hogy unatkozni fog, ugyanis kap egy útitársat.

– Mi? Kicsodát? Ugye nem mondja, hogy velem akar jönni? – meresztettem rá a szemem.

– Miss Wood, önnek elképesztő önbizalma van. Nem, nem akarok magával menni. Viszont egy londoni munkatársa, akivel eddig még nem találkozott, el fogja kísérni. A neve DG, jelenleg épp Marrákesen készíti elő a terepet.

– DG? Férfi vagy nő?

– Férfi. Ő lesz a testőre. Legalábbis az álcája szerint, egyébként újságíró, szóval ne egy Chuck Norrisra számítson, nem hiszem, hogy megverekszik magáért, mint a Rose nevű barátja. Mivel maga gazdag örökösnő, teljesen természetes, hogy testőrrel utazik, sőt, az lenne a furcsa, ha egyedül érkezne a szállodába. A feladat… Nos, a feladat érdekes lesz, mert fogalmunk sincs, kit keresünk. Annyit tudunk, hogy profi ékszertolvaj az illető, de eddig még nem sikerült rájönnie a helyi rendőrségnek, hogy kicsoda, pedig egyre komolyabb nyomást gyakorol rájuk a brit és a francia nagykövetség, sőt, a helyi elit tagjainak is az az érdeke, hogy minél hamarabb elkapják, ugyanis néhány hónap alatt annyi drága ékszer tűnt el, hogy az árából fél Marrákest meg lehetne venni.

– És én leszek a csali. Nyilván kapok ékszereket. – Rögtön értettem a feladatot, de azt is tudtam, cseppet sem lesz egyszerű ez a küldetés, mert ahhoz, hogy lefüleljem a tettest, észre kell vennem, amikor kirabolnak. És eddig még senki nem vette észre.

– Hamisakat, nyomkövetővel. Ha megvan az ékszer útja, meglesz a tolvaj is.

– Hát persze – húztam el a szám.

– Nem gondolja?

– Természetesen nem. Ha hülye lenne a fickó vagy a nő, már rég elkapták volna. Gondolja, hogy nem szúrja ki a nyomkövetőt? Ezt a csapdát már biztos, hogy felállították a helyiek.

– Téved. Valószínűleg nincs hozzá technikájuk. Nekünk viszont van.

– Mert közeli kapcsolatot ápol az MI6-szel is? Vagy egyenesen maga James Bond?

– Mert van rá pénzem – vonta meg a vállát apró félmosoly kíséretében Duval.

Pénze tényleg van, bár azt mondják, a pénz nem boldogít, végtelenül hasznos, nagyjából bármi megvehető rajta. Nagyjából.

– Azt sem tudjuk, férfi-e vagy nő a tettes. Legalább valami sejtés? – próbálkoztam.

– Nem. Sötétben tapogatózunk. Marrákes belvárosában, a Royal Hotelben száll meg. Itt már történt néhány rablás, a tehetős külföldiek szeretik ezt a helyet, a kiszolgálás pazar, és mindenhez közel esik, ráadásul a város krémje is többnyire itt szórakozik. Remélhetőleg a tolvaj felfigyel magára. Ez egy ötcsillagos szálloda, mások szerint lenyűgöző, bár az én ízlésemhez mérten túlságosan keleti, ám magának tetszeni fog. Igazi marokkói stílus, kényelem, fürdő, arany, luxus, romantikus… Tudja…

– Vagyis úgy ismer, mint akinek a fürdő, a luxus, az arany meg a romantika kell? – nevettem fel, mert úgysem hittem, hogy ezt komolyan gondolja. Ennél sokkal jobban ismert.

– Nem úgy értettem, de tudom, hogy szereti a különleges dolgokat megtapasztalni. Legalább egyszer – pillantott rám jelentőségteljesen, ám én nem akartam érteni a célzást. – Ezt sem hagyná ki, igaz?

– Nem, hát. Mikor jutnék én ötcsillagos királyi hotelbe, ha maga nem lenne… – húztam el a szám, mert minden alkalommal, amikor valami csodás helyre küldött, alaposan megkérte az árát. Itt most úgy tűnik, az lesz az ár, hogy bármikor, bárki lecsaphat rám, és még csak azt sem tudom, honnan várjam a támadást. Mégis jobb egy tejjel-mézzel folyó Kánaánban veszélyben lenni, mint egy dohány- vagy kukoricaföld sáros talaján rejtőzködve csúszni-mászni, ahogy egy-két korábbi küldetésemen tettem. Szóval persze hogy bevállalom.

– A fiúját nem zavarja, hogy egy másik férfival utazik? – csavart egyet a témán.

– Majd meglátjuk – vontam meg a vállam. – Bízik bennem. Attól sem ment a falnak, hogy magának dolgozom.

– Dehogynem – ingatta a fejét Duval magabiztos kis mosollyal. – Idegesíti.

– Mit tud maga? – vontam fel a szemöldököm. – Egy kapcsolat a bizalomról szól. Mondjuk, már a kezdet kezdetén illik közölnünk a másikkal, hogy foglaltak vagyunk. Nekünk Ádámmal nincsenek ilyen titkaink.

– Biztos? – billentette oldalra a fejét, és megvillant a szeme.

– Ne fárasszon! Csak ki akar hozni a sodromból – mordultam rá. – Ne próbáljon elbizonytalanítani!

– Csak azt mondom, hogy senkit nem ismerhet meg tökéletesen, és senkinek nem láthat a fejébe. Ő se a magáéba. Hosszú évek múlva se. És az ember változik.

– Maga változik?

– Persze. Napról napra jobb vagyok.

– Mihez képest? – nevettem fel. – Ennyi? Mehetek? Még csomagolnom kell, és gondolom, ruhák is érkeznek.

– A csomagjait a hotelbe küldetem. Teljesen új ruhatárat kap. Ezeket ott nem hordhatja, soha nem hinnék el, hogy örökösnő – nézett végig rajtam. Nem volt a tekintetében lekicsinylés, csupán tényszerű megállapítást tett. Az én ruhatáram valóban nem egy milliárdos ruhatára, ez az igazság. – Az ékszereket és a nyomkövetőt DG kezeli, mindent tud, magának csak hoznia kell a szokásos formáját.

– Pontosabban?

– Figyel, barátkozik, mosolyog, elbűvöl, gondolkodik, bájosan faggatózik, és ha nyomra bukkan, rátapad, mint egy pitbull.

– Mint egy pitbull. Jó – bólintottam magabiztosan. – Ráragadok a nyomra.

– Azért vigyázzon, mert bár személyi sérülés eddig nem történt, nem biztos, hogy a kutakodásnak örülni fog a tolvaj!

Bólintottam. Kis híján megkérdeztem, hogy vajon ő felbukkan-e majd valamikor, de inkább nem tettem. Nem akartam, hogy félreértsen. Vagy jól értsen. Duval még mindig képes volt hatással lenni rám, bár közel sem úgy, mint korábban. Azt azonban – bár magamnak is nehezen vallottam be – élveztem, hogy nem hagyom hidegen. Ismertem, tudtam, hogy a nyugodt, kiegyensúlyozott, hűvösen elegáns külső mögött ő is csak ember, aki nem kapta meg, amit akart. Pedig ő mindent megkap, amit akar.