Proiect finanţat de Uniunea Europeană. Opiniile conţinute în această carte aparţin autorilor şi nu reflectă neapărat punctul de vedere al Uniunii Europene sau al Agenţiei Executive Europene pentru Educaţie şi Cultură (EACEA). Nici Uniunea Europeană, nici EACEA nu pot fi trase la răspundere pentru conţinutul prezentei antologii.

Text © Jana Bodnárová, Cristina Centea, Liviu Chifane, Silvia Demovičová, Zuza Ferenczová, Paulína Feriancová, Veronika Gertheis, Oana Gheorghiţă, Andrea Gregušová, Zsolt Győrei, Bálint Halász, Marek Hudec, Barbora Babča Kardošová, Letti Kátai, Dorothea Ko., János Lackfi, Nóra Majoros, Ágnes Mészöly, Hana Naglik, Oana Paler, Claudia Elena Peter, Cornel George Popa, Ion Andrei Puican, Juraj Raýman, Juraj Šebesta, Réka Zsuzsanna Simon, Anna Somfai, Anna Szabó T., Bogdan Cristian Tudose, Călin Torsan

Ilustraţii © Zsófi Almás, Žaneta Aradská, Nikola Aronová, Zuzana Bartová, Lotte Budai, Alexandra Ciocan, Rucsandra Enache, Eszter Godina, Oana Hajos, Adela Holdon, Zsuzsanna Iván, Juli Jásdi, Sári Kenyeres, Fruzsi Khor, Réka Korcsog, Emese Medvés, Veronika Pažická, Paulína Pokryvková, Diana Popescu, Rebeka Póth, Ioana Sabău, Zuzana Šebelová, Ira Shlyakhta, Simona Streberová, Lenka Šturmankinová, Zsófi Szabó, Elena Şteică, Maria Tender, Oľga Trojaková, Iulia Tudosie

Traducere © Ildikó Gábos-Foarţă, Helliana Ianculescu

Ediţia în limba română © Editura Casa, 2024 (ediţia digitală în format epub)
Redactor: Elena Căpuşan
Tehnoredactare: Beáta Szász-Márton
Carte electronică: Lajos Nagy
ISBN 978 606 787 304 7
www.edituracasa.ro

Hora

3 ŢĂRI – 30 SCRIITORI – 30 ILUSTRATORI – 12 TRADUCĂTORI

Antologia literară Hora este rezultatul unei munci creative comune: în cadrul proiectului de cooperare europeană – TIME Together in the Middle of Europe – trei edituri, Editura Casa din România, Cerkabella din Ungaria şi Zeleny Kocur din Slovacia şi-au unit forţele. 10 scriitori, 10 ilustratori, 4 traducători şi membri ai juriilor literare şi artistice din fiecare ţară au intrat în horă pentru a scoate la suprafaţă cele mai ardente probleme cu care se confruntă tinerii de 10-14 ani, anxietăţile, nesiguranţele, grijile şi neliniştile care îi copleşesc, dar şi bucuria şi puterea eliberatoare a colaborării, a dansului împreună, a armonizării cu celălalt.

Roadele colaborării constau în prezenta antologie literară, bogat ilustrată, publicată în cinci limbi diferite, în format e-book şi audiobook şi într-o expoziţie itinerantă.

Le mulţumim tuturor membrilor juriilor literare şi artistice:

ROMÂNIA

Elena Corina Andor, Nicolaie Ardelean, Bianca Mereuţă, Andreea-Anamaria Meza, Ramona Novicov, Sînziana Popescu, Mircea Pricăjan, Cristiana Radu; elevele Colegiului Naţional „Mihai Eminescu” Oradea: Iulia-Ionela Ciuta, Mara-Iunia Tătar, Denisa-Giulia Mihiş şi ale Colegiului Naţional „Emanuil Gojdu” Oradea: Alexia Bortoş, Maria Robu

SLOVACIA

Eva Andrejčáková, Vlado Janček, Hana Križanová, Peter Michalík, Lucia Molnár Satinská, Kristína Soboň

UNGARIA

Andrea Csörgei, Zoltán Hermann, Tibor Kárpáti, József Lapis, Evelin Márton, Barbara Nagy, Erika Pauer, Emese Révész, Kinga Rofusz, Mari Takács, Templomdombi Általános Iskola, Szentendre

Maria Tender

Anna Szabó T.
Marea învârteală

– Bunico, e bai mare! Dădu fuga în grădină Lili.

Bunica tocmai demonta căsuţa pentru păsări din copac, primăvara nu va mai fi nevoie de ea.

– Care-i baiu’, Lilike dragă? De ce eşti atât de tristă?

– Hanna nu vrea să danseze cu mine. M-a dat afară din camera noastră, strigând că vrea să rămână singură, nici să nu-i vorbesc.

– Lasă, nu fi tristă. Bunica pune jos căsuţa pentru păsări şi continuă, mângâind-o pe Lili pe creştet: Hanna are paişpe ani, are impresia că a fost expulzată din lume şi e foarte furioasă. Nu înţelege ce i se întâmplă, ce-i cu ea. De parcă o mare furtună s-ar fi declanşat în sufletul ei, n-are de ce să se agaţe.

– De ce nu mă ia de mână? Altădată săltam împreună în fiecare dimineaţă!

– Acum, ea n-ar putea nici să danseze fără furie. Chiar că e mai bine să fie lăsată în pace.

– Cum aş putea s-o consolez?

– Nu ştiu… Bunica se uită în jur descumpănită, dar deodată se înviorează brusc. Ia te uită! Prima albinuţă! A şi adus deja polen!

Într-adevăr: pe creanga înmugurită a mărului se aşezase o albină. Cocoloaşe galbene de polen îi străluceau pe picioare. Lili se aplecă spre ea, începând să-i vorbească:

– Nu fi tristă, micuţo, sunt aici, am eu grijă de tine.

– Nu-i singură, a zâmbit bunica. Acuşi ajunge acasă, în stup, acolo o aşteaptă o mulţime de surate. Ea e primul mesager. Ştiai că urmează să danseze pentru celelalte?

– Să danseze? Cu cine?

– Singură, dar toată lumea o să se uite la ea. Se învârte, se roteşte, prezentându-şi tuturor creaţia şi folosindu-se de dansul ei pentru a desena o hartă. Astfel celelalte albine află că pot porni în căutare de nectar. Uite, aşa e dansul albinuţelor! şi bunica execută valsul albinelor. Lili râde, iar albina îşi ia zborul, speriată.

Chermeza asta neaşteptată o ademeni şi pe pisicuţa Miska din boscheţi, iar când bunica se opri în sfârşit din dans, pisica începu să toarcă şi să se gudure la picioarele ei, revendicându-şi micul dejun.

– Şi ea dansează! a strigat Lili. Şi pe deasupra mai şi cântă!

– Să execut şi dansul pisicesc? se oferi bunica, punându-se de-ndată în mişcare, însă reuşi să imite doar guduratul, cu torsul nu i-a mers nicicum, iar asta le făcu pe amândouă să izbucnească în hohote de râs, alungând un grup de piţigoi, care urmărise din grădina vecină demontarea căsuţei pentru păsări, şi-şi luă zborul, ofensat.

– Eu ştiu şi dansul cuibului! a strigat Lili. Când piţigoiul îşi termină de construit lăcaşul, uite-aşa se cuibăreşte în el! zise Lili, sărind direct în poala bunicii şi cuibărindu-se de-a binelea acolo. La care pisica Miska făcu o mutră atât de geloasă, încât cele două au râs şi mai tare. Se răsturnară pe spate şi se rostogoliră de colo-colo în iarbă. Miska îşi întoarse capul şi porni spre casă cu coada ridicată. Asta le-a făcut să chicotească şi să chiţcăie şi să chirăie şi să râdă în hohote, gâdilate pe dinăuntru de o bună dispoziţie primăvăratică. Aveau deja dureri de şale când reuşiră să se oprească. Abia atunci simţiră cât de rece era pământul, chiar dacă purtau paltoane, fură cuprinse de fiori reci. Se ridicară repede, curăţindu-şi hainele.

– Mi-e frig, hai să intrăm, a rugat-o Lili. Începe să bată vântul!

De cum au pornit pe urmele Miskăi, deasupra lor crengile începură să se frământe şi să pârâie, iar bambuşii din jurul micului lac de grădină să freamăte foşnind. Bunica se opri, zâmbi şi începu să se legene şuşuind, rotindu-se în cerc, tot roată, roată, roată.

– Înţeleg, dansul bambuşilor, îi zâmbi larg Lili. Dar pe ăsta trebuie să-l danseze mulţi, dacă o faci de unul singur nu e de efect. Un bambus nu-i o pădure.

– Dansul bambuşilor… bambuşi mlădioşi, făcând Tai-chi, cugeta bunica şi mişcările ei deveneau fluide şi tot mai lente. A rămas tăcută şi serioasă. Îşi flutura ritualic braţele, începând să-şi unduie şi să-şi îndoaie trupul, după cum învăţase la orele de Tai-chi.

– Ce frumos, oftă Lili. Nu se mira, pentru că o mai văzuse pe bunica făcând mişcare în parc împreună cu ceilalţi, însă niciodată nu se gândise că toţi oamenii aceia în vârstă arătau ca un pâlc de bambuşi legănaţi de vânt. Nici măcar n-a încercat s-o imite: ştia că mai are multe de învăţat. Cu o mişcare graţioasă, bunica încheie exerciţiul şi spuse:

– Dacă Hanna ar dansa din nou, n-ar mai fi tristă. Dacă ar intra din nou în rezonanţă cu lumea.

– Eu cunosc dansul ăsta, declară Lili.

– Ea nu, pentru că l-a uitat, spuse cu voce joasă bunica când ajunseră aproape de casă.

În cerdacul ferit de vânt se aşeză pe scaunul din împletitură de trestie, locul ei unde avea obiceiul să spună poveşti. Lili se puse la picioarele ei, pe un scăunel. Apoi bunica spuse:

– Aşa e, totul dansează, trebuie doar să observi. Toate cântă, trebuie doar să te acordezi. La zumzetul albinelor, la uguitul guguştiucilor, la răsucirile sincrone ale ciorilor în curentul cald de aer. La cercurile concentrice de pe suprafaţa apei, la balansul umbrelor de sub copaci. Bate vântul, se linişteşte, apoi învie iar, dansând şi făcând vârtejuri pe sol, plouă cu găleata, apa se evaporă, sămânţa se transformă în copac, copacul în sămânţă, unele au timpul lent, unele ritmul iute, dar cu toţii suntem împreună sub cer, în nopţile de vară ascultăm împreună ţârâitul stelelor, şi iarna, foşnetul discret al fulgilor de nea, în timp ce roiesc în aer şi aterizează pe pământ. Şi se roteşte şi cerul, planetele dansează în jurul soarelui, ne învârtim, dansăm împreună, horă cosmică, vals al luminii. Niciodată, nimeni nu-i singur, fiecare om, fiecare fiinţă de pe pământ, toţi se învârt laolaltă în globul de sticlă fragil al atmosferei. Această mare învârteală este cea mai frumoasă horă din lume.

– Hai să dansăm! şopti Lili, dar nu se mişcă, doar o strânse pe bunica de mână.

Traducere din limba maghiară de Ildikó Gábos-Foarţă

Póth Rebeka

Ion Andrei Puican
Aş vrea să te cunosc

Mă uit în ochii tăi şi am impresia că nu te-am ştiut niciodată.

– Iar eu te cunosc mai bine decât te cunoşti tu însăţi, Ana.

Încerc să-mi amintesc… când ne-am văzut prima oară? Era noapte? Sau era un început de an? Nu. Era cald, foarte cald. Sigur era într-o vară.

– Şi îţi era frică să le spui numele tău.

Ana. Banana.

– Trebuie să recunoşti că e funny.

Acum da. Acum pot să râd şi eu. Am plâns mult pentru fructul ăsta. Culmea ştii care e? Că îmi plac bananele, dintotdeauna.

– Te rupea în două, ca pe o Banana Split. Oare ce e mai rău - să fii comparată cu un fruct exotic sau să ţi se spună că eşti prea multă? Ana Barosana. Damigeana.

Încetează! Nu vreau să vorbesc despre perioada aia. Mă trec fiori. Şi acum simt răceala vasului de toaletă pe fruntea mea. Mă chinuiam să scot tot. Să nu mai rămână în mine nici o bucăţică de mâncare. Nimic. Să dispar. Să ajung atât de slabă încât să nu mă mai văd. Să nu mă poată vedea nimeni.

– Încă te urăşti?

Uneori. Uneori îmi aduc aminte.

– Mai degrabă cred că uiţi de tine. Doar aşa ajungem să ne urâm, când uităm cine suntem.

Ador să dansez. Dar nu mi-a plăcut niciodată efectiv să dansez - am impresia că toţi mă privesc, atenţi să îmi surprindă până şi cea mai mică greşeală. Cel mai mic pas care nu e pe ritm. Şi parcă aud uralele de încântare când mă voi împiedica. Fie că e într-un dans sau în orice fac uneori, în viaţa mea cu toate ale ei. Ar trebui să ne vină natural acest dans, nu-i aşa? Ar trebui să ne fie tatuat în ADN, nu? Câte o spiră de cromozomi pentru fiecare stil de dans.

– Fiecare are ritmul său. Ştii asta. Chiar tu spui uneori: ne împiedicăm, cădem, ne pierdem ritmul şi ne revenim. Uneori mai uşor, alteori mai greu. Toţi ne împiedicăm, fie că râdem de alţii sau nu, fie că ştim această echilibristică sau avem impresia că niciodată nu ni se va întâmpla aşa ceva tocmai nouă.

Felicitări pentru memorie. Şi cu ce mă ajută asta acum? În momente ca acesta, atunci când sunt jos, atunci când se aruncă cu pietre? Cine e fără de păcat să arunce primul bolovan! Cine nu s-a împiedicat niciodată să ridice prima piatră! Vorbe grele, tăioase, gesturi aruncate şi priviri pline de rea voinţă, şi atâta ură fără noimă, fără nici cea mai mică explicaţie - toate nişte bolovani care mă acoperă de-a valma. Există zile în care mă simt zdrobită. Există dimineţi când mă trezesc ca azi. Tot ce vreau în clipele acestea este să-mi trag peste cap plapuma de pietre şi să mă afund din nou în somn. Poate voi visa altă lume. Poate voi reuşi să fug acolo. Poate mă voi visa altfel şi mă voi trezi acel altcineva.

– Auzi, tu în ce crezi?

Acum? În nimic. Ba nu. În viaţă, aşa cum e. În mine, uneori, aşa cum sunt. Au încercat să îmi bage pe gât ritualuri, şi dogme, şi Dumnezeu, şi biserică. În fiecare duminică, la oră fixă, când eram mică, mă duceau la slujbă. Mă puneau să mă spovedesc. Tu înţelegi? Dar, ce păcat poate comite un copil de 5 ani? Sau de 6 ani? Ce rău poţi face când înveţi să scrii primele litere? A… B… C… DE… Iartă-mă, nenea preotule, că am unit literele. Să îţi sărut mâna? Doar aşa mai am o şansă la a fi salvată?!

– Te-ai înfuriat. Normal. Dar nu ştiau altfel nici ei. Nimeni nu ştia. Aveau nevoie să înţeleagă. Şi acela era cel mai simplu şi eficient mod, între două bătăi de clopote.

Treaba lor! Nu îi faci asta unui copil. Nu îi umpli capul cu prostii pe care nici măcar nu le înţelege cu adevărat. Îi poţi spune poveşti - orice copil înţelege o poveste bine spusă. Îi poţi arăta magia din lume, din fiecare lucru, din oameni. Îi dai libertatea să fie aşa cum e. Să fie copil. Poate, cu puţin noroc, va reuşi să îşi păstreze o părticică din acel copil toată viaţa…

– Ana, tu nu mai crezi în nimic?

Tot acum? Depinde de zi. Dacă mă iei prin surprindere, cred în magia de dincolo de noi, de dincolo de carne sau pământ sau trafic - cred în ceva mai presus şi mai frumos decât tot ce putem vedea, atinge sau mirosi. Cred într-o energie care ne uneşte, aici pe pământ şi dincolo de nori. Dar nu mă pune să o numesc Dumnezeu, ortodox sau orice alt Dumnezeu, orice altă religie. Nu mă pune să îi dau un nume sau o reprezentare. Doar ştiu că există.

– E de ajuns. E mai mult decât atât. Şi acum… e timpul.

Da. E ciudat, nu? Oare, câţi oameni vorbesc cu ei înşişi? Dar cu propriile lor frici? Cu temerile lor? Cu panica lor? Cu tremurul acela constant din gânduri, din fiinţă, din tot ceea ce fac - cu anxietatea lor. Oare, câţi oameni şi-au botezat propria anxietate? Tu ştii, Nana?

Ana lăsă să-i cadă periuţa de dinţi producând un zgomot sec în chiuvetă. Se mai privi o dată fix. Dansase suficient pe fiecare dinte în parte. Dansase suficient pe fiecare gând în parte. Oglinda din faţa ei era aburită.

Toată baia era scăldată într-o ceaţă caldă şi umedă. Seamănă cu viaţa ei. Ceaţa adolescenţei. Nu poate să îşi imagineze cum va trece această ceaţă. Dar se va disipa…

* conform studiilor psihologice recente, anxietatea este una dintre cele mai răspândite tulburări în rândul tinerilor de pretutindeni.

Nikola Aronová

Oana Gheorghiţă
Ţine-mă de mână

– Sunt Marius şi am 14 ani. Nu mai sunt copil, dar cu toate astea, toată lumea mă priveşte cu un soi de neîncredere, de parcă aş sta pe un butoi de pulbere, gata să explodeze în orice secundă. De parca sabia lui Damocles atârnă deasupra capului meu.

Părinţii noştri au fost şi ei adolescenţi. Adevărat, cândva, demult, dar Dumnezeule, acum parcă au ochelari de cal, parcă au uitat totul sau li s-au spălat creierele.

Ieri, când am ajuns acasă de la şcoală, mama m-a luat la întrebări: Ce fac în pauze? Dacă fumez? În ce anturaj am intrat? Hainele mele miroseau a fum de ţigară. A început să-mi vină cu argumente împotriva fumatului şi încerca să mă facă să recunosc un lucru pe care nu-l făcusem. I-am spus că un coleg mai mare fumează în pauze, în toaleta şcolii. Eu am stat de vorbă cu el şi automat hainele mele miroseau a fum. Dar nu m-a crezut. Am asigurat-o că nu aş fuma niciodată, că nu sunt tentat, dar degeaba, în mintea ei eram deja vinovat. A început să plângă, iar eu am plecat furios în camera mea.

Ştiu că părinţii mei îmi vor binele şi ar face orice pentru mine, dar aş vrea să aibă mai multă încredere în mine şi să nu mai încerce să-mi controleze viaţa.

– Ţine-mă de mână! se auzi vocea colegei, care îi zâmbea timid, de pe scaunul din stânga lui.

Sunt Elena şi am 13 ani. De cele mai multe ori mă simt singură şi neînţeleasă. Sunt fata timidă, care se simte pierdută în grupurile mari de băieţi şi fete. De multe ori, am senzaţia că sunt invizibilă. Deşi îmi doresc să mă integrez şi să fiu şi eu la fel ca ceilalţi, încrezătoare şi fără griji, întotdeauna e ceva care mă opreşte, un zid pe care nu reuşesc să-l dobor.

Un zid transparent între mine şi ceilalţi. Câteodată simt că îmi răspund sau îmi adresează câte un salut din milă. Le simt privirile, care uneori par că spun cât sunt de ciudată sau de diferită de lumea lor, de felul în care văd ei viaţa.

Într-o zi, o colegă de clasă a trecut pe lângă mine, aruncându-mi un zâmbet arogant şi fără să-mi adreseze vreun cuvânt. Imediat am auzit-o cum râdea în spatele meu, cu un grup de alte fete, vorbind despre mine şi felul meu de-a fi. Râdeau şi se amuzau că sunt atât de tăcută şi de ruşinoasă, incapabilă să mă pot distra aşa cum o făceau ele.

Pe deoparte ştiu că trebuie să-mi accept această personalitate, dar vreau să capăt mai multă încredere în mine, să lupt pentru ceea ce vreau şi să nu mă las călcată în picioare.

– Ţine-mă de mână! se auzi o voce de băiat, care o privi prietenos şi o asigură că totul va fi în regulă.

Eu sunt Eduard şi am 14 ani. Sunt băiatul considerat cool şi oricine vrea să intre în grupul de prieteni în care sunt şi eu. Suntem consideraţi rebelii şcolii şi trebuie să recunosc că eticheta aceasta mi-a plăcut la început. Dar cu timpul am simţit cum m-am schimbat. Am făcut lucruri de care nu sunt mândru: i-am făcut pe alţi colegi să se simtă mici, inferiori faţă de mine şi ştiu că am procedat greşit. Am vrut să ies în evidenţă, dar nu neapărat făcând lucruri bune. Nu eram atent la ore şi îi distrăgeam şi pe colegi. Ca rezultat, am început să iau note proaste, să mi se scadă nota la purtare, iar părinţii mei erau chemaţi des în biroul directorului.

Totul a început să meargă prost şi deşi prietenii mei erau tot acolo, am simţit dintr-o dată că nu sunt pe calea cea mai bună. M-am simţit pierdut, singur şi vinovat.

Acum încerc să mă schimb şi să fiu o persoană mai bună.

– Ţine-mă de mână! se auzi o voce blândă, venind de lângă el.

Eu sunt Medeea şi am 12 ani. Unii copii de la şcoală încă mă privesc ca şi cum aş fi o specie diferită şi nu tot om. Pentru că sunt de etnie rromă. Mă îmbrac normal, ca ei. Învăţ aceleaşi materii şi încerc să o fac cât de bine pot. Dar ei nu văd asemănările dintre noi, nu acceptă anumite diferenţe care sunt normale şi văd doar culoarea pielii.

M-au etichetat din start. La început nu voia să stea nimeni cu mine în bancă şi parcă toţi încercau să păstreze distanţa, de parcă aş fi fost ciumată. După câteva zile, una dintre fete, care era mai retrasă decât ceilalţi, mi-a zâmbit şi m-a întrebat dacă vreau să stăm amândouă în bancă. Am fost foarte fericită şi am simţit că poate lucrurile se vor îndrepta. Acum suntem cele mai bune prietene.

Eu voi face tot ce pot ca să încerc să schimb mentalităţi şi să-i fac pe oameni să privească în suflet şi să nu judece pe nimeni după culoarea pielii. Sper ca şi ceilalţi să fie deschişi.

– Ţine-mă de mână! se auzi acelaşi laitmotiv al jocului. Mâinile erau prinse în armonie.

Eu sunt Aura şi am 10 ani! Colegele mele râd de mine că nu port haine frumoase, de firmă, aşa cum poartă ele. Când îmi zic asta, îmi dau lacrimile şi mă simt ruşinată de hainele mele simple, unele poate mai decolorate de la prea multe spălări. Ştiu că nu ar trebui să mă ruşinez sau să mă plâng. Sunt alţi copii care au mai puţine decât mine. Eu am o familie iubitoare şi ei sunt totul pentru mine. De multe ori, mă gândesc că ele sunt răutăcioase pentru că le lipseşte ceva.

Părinţii mi-au spus să nu mă mai supăr şi să încerc să ignor vorbele lor, dar îmi e foarte greu. Vorbele lor chiar dor. O să fiu recunoscătoare pentru tot ce am şi nu mă mai las afectată de ce spun ele. Poate atitudinea mea diferită le va schimba şi pe ele.

– Ţine-mă de mână! se auzi glasul doamnei Tamara, femeia care organizase acest atelier gratuit pentru copii, adolescenţi care se puteau înscrie şi participa în fiecare sâmbătă. La atelierul numit Ţine-mă de mână! Cunoaşte, înţelege şi acceptă!, copiii puteau discuta deschis, îşi puteau povesti unii altora prin ce treceau, ce emoţii simţeau sau ce dorinţe aveau. După discuţii, în care primeau sfaturi de la doamna Tamara, dar şi de la alţi colegi, participau la activităţi creative precum desen, pictură, dans sau ore de lectură. Deşi la început, nu le era uşor să vorbească, treptat înţelegeau că prin comunicare şi prin susţinerea celui de lângă ei puteau învinge orice temere.

Ţine-mă de mână era schimbarea care crea minuni în inimile lor, un cerc armonios care îi vindeca!

Iulia Tudosie

Letti Kátai
Táncos‍*

– Nu vă faceţi griji, mămică dragă, totul e-n regulă. Copilul e sănătos tun, totuşi v-aş recomanda vitamina New Geese. Se dă pe reţetă, poftim, le-a mai zis peste umăr doctorul, băgându-şi din nou nasul în monitor.

Când Janka şi mama ei ajunseră afară, pe stradă, fata îşi puse căştile, apoi merseră una lângă alta de parcă ar fi trăit în lumi diferite. Mama nu-i zise nimic, nici nu dăduse din cap. Ştia: pe adolescenţi trebuie să-i laşi în pace, să-i laşi să trăiască în lumea lor paralelă, până se poate. Oricum, etapa asta se va termina curând şi apoi urmează viaţa cu V mare, oofoofoof.