A fordítás az alábbi kiadások alapján készült:

The Selection Stories: The Queen, 2014

The Selection Stories: The Favorite, 2015

HarperTeen, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2014, 2015

Fordította: Gázsity Mila

A könyvet tervezte: Kühne Andrea

Copyright © 2014 by Kiera Cass

Copyright © 2015 by Kiera Cass

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-256-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Tartalom

Bevezető A királynéhoz

A KIRÁLYNÉ

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

Bevezető A kedvenchez

A KEDVENC

I. rész

II. rész

CELESTE JELENETEI

1. A megérkezés

2. A csók

3. A távozás

A SZOBALÁNY

AZ IGAZI UTÁN…
(EXTRA EPILÓGUS)

MI VAN VELÜK?

Kriss Ambers

Natalie Luca

Elise Whisks

A GABO Kiadó  e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Bevezető
A királynéhoz

Én magam is rettenetesen vágytam arra, hogy végre kibonthassam ezt a történetet. Rajongok Amberlyért. Anyaként egyfajta ámuló tisztelettel szemlélem őt. Bájos, okos, jól nevelt és szép – s bár bőven volt része bánatban, igyekszik megőrizni jó kedélyét. Mégis hogyan szerethetett bele ez a csodás nő egy olyan alakba, mint Clarkson Schreave?

Nagyon érdekes volt Amberlyt tizenéves lányként látni, Clarksonról nem is beszélve. Amikor magamban végigvettem mindazt a durvaságot, mindazt a szorongást, amiről a férfinak első kézből szerzett tapasztalatai voltak, azonnal felfogtam, hogyan alakíthatta őt az idő és a félelem olyan személlyé, aki – a legtöbb beszámoló alapján – kifejezetten gonosz. Elképesztő volt látni, ahogy Amberly igyekszik valami pozitív vonást találni benne és az anyjában is, pedig igazán nem sok kedvességet kapott tőle. Azt hiszem, ez a lány őszintén hiszi, hogy senki sem szándékosan rossz, hogy minden lélekben van valami jó, és állandóan fel is próbálja kutatni a másokban bujkáló jóságot. Ez magyarázattal szolgálhat a saját Párválasztójának több momentumára, és könnyebb megértenünk azt is, miért üdvözli a fia választását, még akkor is, ha a lányt a férje (és az ország nagy része) már rég leírta.

A kisregényt illetően az volt az egyik fő gondom, hogy esetleg megfosztja valamitől Amberlyt. Aggódom, hogy együgyűnek tűnhet, amikor nem vesz tudomást Clarkson szavairól, tetteiről, és még így is akarja őt. Úgy érzem, itt az egyetlen alkalom, hogy kijelentsem a következőt: ezzel a történettel sosem az volt a célom, hogy jelezzem, elfogadhatónak találom az erőszakot a párkapcsolatokban. Azt reméltem – ahogy mindenben, amit teszek –, hogy egyszerűen csak őszinte lehetek. Mindannyian tisztában vagyunk azzal, hogy Clarksonnak megvannak a maga hibái. Ahogy Amberlynek is. Azon voltam, hogy a függönyt félrevonva bepillantást engedjek két megtört ember lelkébe.

A királyné

1. fejezet

Még csak két hete kezdődött meg a Párválasztó, de én már a negyedik fejfájásomnál tartottam. Hogyan is magyarázhatnék meg a hercegnek ilyesmit? Mintha bizony nem lenne elég rossz a helyzet már így is, hiszen a versenyben maradt lányok közül szinte mindenki Kettes. Mintha a komornáim nem ügyeskednének egyfolytában azon, hogy elfogadható állapotba hozzák megviselt kezemet. Egyszer kénytelen leszek beszámolni neki arról, hogyan zúdulnak rám minden előzetes figyelmeztetés nélkül a rosszullét hullámai. Minderre persze csakis abban az esetben kerülne sor, ha felfigyelne rám.

Abby királyné megjelent ugyan a Hölgyek Szalonjában, de a terem túlsó végében üldögélt, azt a benyomást keltve, mintha szándékosan tartana távolságot a lányoktól. Testtartása enyhén fagyos elutasítást sugárzott, s ettől olyan érzésem támadt, mintha őt személy szerint nem feltétlenül tenné boldoggá az ittlétünk.

Az egyik kezét egy komorna felé nyújtotta, aki azon volt, hogy tökéletesre manikűrözze úrnője körmeit. A királyné azonban ingerültnek tűnt, annak ellenére, hogy milyen kényeztetésben volt éppen része. Nem igazán értettem, hogy miért érezhet így, de úgy véltem, nem kellene ennek alapján megítélnem. Talán az én szívem is megkérgesedne valamennyire, ha én is olyan fiatalon veszítettem volna el a férjemet. Micsoda szerencse, hogy néhai férjének unokafivére, Porter Schreave hajlandó volt elvenni feleségül, s ezáltal a királyné a koronáját is megtarthatta.

Végignéztem a teremben tartózkodó többi lányon. Gillian Négyes volt, akárcsak én, de persze ő valódi Négyesnek számított. A szülei mindketten szakácsmesterként dolgoztak, s abból ítélve, ahogy az étkezéseinket kommentálta, úgy sejtettem, hogy ő maga is hasonló pályát választana. Leigh és Madison állatorvosnak készültek, s ahányszor csak engedélyt kaptak rá, már szaladtak is az istállóba.

Tudtam, hogy Nora színésznő, számtalan rajongóval, kiknek leghőbb vágya az, hogy ő kerüljön a trónra. Uma tornász volt, apró termete akkor is bájt és kecsességet sugárzott, ha meg sem mozdult. A Kettesek között jó néhányan akadtak, akik egyelőre semmiféle hivatást sem választottak maguknak. Azt hiszem, ezzel én magam sem törődtem volna, ha nekem is van valakim, aki gondoskodik arról, hogy legyen mit ennem, legyen hol laknom, és még a számláimat is kifizeti.

Megmasszíroztam nyilalló halántékomat, de amint megéreztem a homlokomon repedezett, kérges bőrű ujjaim érintését, rögtön abbahagytam, és rámeredtem szörnyen elhanyagolt benyomást keltő kezemre.

A herceg sosem választana engem.

Lehunytam a szemem, és felidéztem magamban az alkalmat, amikor először találkoztam Clarkson herceggel. Visszaemlékeztem, milyen érzés volt, ahogy erős keze megszorította az enyémet. Hála az égnek, a szobalányaim arra az alkalomra találtak számomra egy csipkekesztyűt, mert különben talán ott, azonnal hazaküldtek volna. A herceg fegyelmezett volt, udvarias, intelligens. Minden, ami csak elvárható egy trónörököstől.

Az elmúlt két hétben azonban rájöttem arra, hogy nem mosolyog valami sokat. Mintha attól tartana, rossz fényt vet rá, ha bizonyos dolgokat mulatságosnak talál. Ám ha mégis úgy alakult… istenem, hogy felragyogott a szeme! Az a sötétszőke haj, a halványkék szempár, az erőt sugárzó tartás… egyszerűen tökéletes volt.

Amit viszont rólam sajnálatos módon korántsem lehetett elmondani. Muszáj megtalálnom a módját annak, hogy Clarkson herceg felfigyeljen rám.

Kedves Adele,

Felemeltem a tollat a papírról, és egy darabig csak töprengtem. Tudtam, hogy semmi értelme az egésznek… de akkor is…

Sikerült megtalálnom a helyem a palotában, ami nagyon szép. Persze jóval hatalmasabb és pazarabb épület annál, hogy egyszerűen csak szépnek nevezzem, de nem vagyok biztos abban, hogy képes lennék pontosan leírni. Angelesben még a forróság is egészen más, mint otthon, de azt sem tudnám rendesen elmesélni. Olyan csodás lenne, ha idejöhetnél, hogy saját magad érezz és tapasztalj meg mindent, a látványt, a szagokat… Mert igen, bőven akad szagolgatni való is.

Ami a Párválasztót illeti, eddig egyetlen másodpercet sem töltöttem négyszemközt a herceggel.

A fejem lüktetett. Lehunytam a szemem, lassan, egyenletesen lélegeztem. Magamra parancsoltam, hogy koncentráljak.

Biztos láttad a televízióban, hogy Clarkson herceg nyolc lányt hazaküldött. Csupa Négyest, Ötöst, meg azt az egyetlen Hatost. Már csak két másik Négyes maradt versenyben, meg jó néhány Hármas. Felmerült bennem az is, esetleg elvárják tőle, hogy végül az egyik Kettest válassza. Úgy látom, ez egyértelműen logikus lépés lenne, csak közben annyira szívszaggató érzésnek találom.

Mondd csak, megtennél nekem egy szívességet? Megkérdeznéd mamát és papát, nincs-e a családban holmi távoli unokatestvér vagy egyéb rokon, aki az egyik felsőbb kasztba tartozik? Már az elutazásom előtt utána kellett volna járnom. Azt hiszem, valami ilyen információ igazán hasznomra válna.

Éreztem, ahogy egyre jobban eluralkodik rajtam az émelygés, amely időnként a migrén kísérő tünete volt.

Most mennem kell. Itt annyi minden történik. Hamarosan újra írok.

Mindig is szeretni foglak,

Amberly

Mintha elszivárgott volna belőlem minden erő. Összehajtogattam a levelet, betettem az előre megcímzett borítékba, aztán leragasztottam. Megdörzsöltem a halántékomat, abban reménykedve, hogy az enyhe nyomás után megkönnyebbülést érzek majd, de persze ez sosem így alakult.

– Minden rendben, Amberly? – fordult hozzám Danica.

– Ó, igen – vágtam rá azonnal a hazugságot. – Valószínűleg csak elfáradtam. Talán elmegyek sétálni egyet, hogy felpezsdítsem a vérkeringésemet, vagy valami ilyesmi.

Rámosolyogtam Danicára és Madeline-ra, kiléptem a Hölgyek Szalonjából, és elindultam az egyik mosdó felé. Ha hideg vizet locsolok az arcomra, az talán tönkreteszi a sminkemet, viszont akár enyhülést is hozhat. Mielőtt azonban odaértem volna, újra erősen szédülni kezdtem. Lerogytam a folyosó mentén felállított kis pamlagok egyikére, és fejemet a falnak támasztottam, hátha ettől kissé rendbe jövök.

Persze nem volt semmi értelme. Mindenki tudott arról, hogy Illéa déli vidékein mennyire szennyezett a levegő és a víz. Ott néha még a Kettesek is egészségügyi problémákkal küszködtek. De vajon az állapotomnak nem kellett volna sokat javulnia attól, hogy itt, a palotában tiszta a levegő, jó az étel és mindenféle szempontból kifogástalanul gondunkat viselik?

Le fogok maradni az összes olyan lehetőségről, amellyel felhívhatnám magamra Clarkson herceg figyelmét. Mi van, ha képtelen leszek megjelenni a délutánra tervezett krokettpartin? Szinte éreztem, ahogy az álmaim szövete szétfoszlik az ujjaim között. Talán ideje lenne elkezdenem felkészülni a kudarcra. Akkor később nem fájna annyira.

– Mit csinál itt?

A hangra azonnal felkaptam a fejemet. Clarkson herceg állt előttem, és merőn bámult rám.

– Semmit, felség.

– Rosszul van?

– Nem, dehogyis! – vágtam rá, és azonnal felpattantam. Ez hiba volt. A lábamban ugyanis annyira nem maradt semmi erő, hogy megroggyant alattam, és összeestem.

– Kisasszony? – szólított meg újra, majd közelebb lépett.

– Bocsánat – suttogtam. – Ez oly megalázó.

A karjába kapott, felemelt.

– Ha szédül, hunyja le a szemét. A kórházi szárnyba megyünk.

Micsoda mulatságos történet kerekedhetne ebből a gyerekeim számára: a király egy ízben úgy vitt át a karjában az egész palotán, mintha pehelysúlyú lettem volna. Olyan jólesett az ölelése. Mindig is kíváncsi voltam, milyen lehet.

– Ó, istenem! – kiáltott fel valaki. Amikor kinyitottam a szemem, egy ápolónőt pillantottam meg.

– Azt hiszem, rosszul lett, vagy valami hasonló – magyarázta Clarkson. – De sérülés nyomát nem látom rajta.

– Felség, kérem, fektesse le ide.

Clarkson herceg letett a kórházi szárnyban található ágyak egyikére, majd óvatosan visszahúzta a karját. Csak remélni tudtam, hogy látja a hálát a szememben.

Azt hittem, azonnal távozik is, de kivárta, amíg az ápolónő megméri a pulzusomat.

– Evett ma már, kedves? Ivott eleget? – tudakolta a nő.

– Épp most fejeztük be a reggelit – felelt helyettem a herceg.

– Rosszul érzi egyáltalán magát?

– Nem! Vagyis… igen… Úgy értem, semmiség az egész. – Abban reménykedtem, hogy ha sikerül úgy tennem, mintha valami jelentéktelen dologról lenne szó, akkor még mindig odaérhetek időben a krokettpartira.

Az ápolónő enyhe kis grimaszától az arca egyszerre tűnt szigorúnak és jóindulatúnak.

– Már megbocsásson, de úgy kellett idehozni.

– Gyakran megesik velem – böktem ki bosszankodva.

– Ezt meg hogy érti? – faggatott tovább az ápolónő.

Egyáltalán nem állt szándékomban bevallani, milyen állapotban vagyok. Mélyet sóhajtottam, s megpróbáltam kiötölni, hogyan is magyarázhatnám meg. Hiszen akkor már Clarkson is tisztában lesz azzal, mennyire tönkretette a szervezetemet a honduraguai élet.

– Sokat fáj a fejem. És ilyenkor néha megszédülök. – Nagyot nyeltem, mert szörnyen szorongtam, hogy mit gondol majd a herceg. – Otthon általában korábban fekszem le, mint a testvéreim, és így jutok túl valahogy a munkanapokon. Itt nem tudtam ennyit pihenni.

– Hmmm, értem. A fejfájás és kimerültség mellett van egyéb is?

– Nem, asszonyom.

Clarkson áthelyezte a testsúlyát az egyik lábáról a másikra. Nagyon közel állt hozzám, de azért reméltem, nem hallja, mennyire kalapál a szívem.

– Mióta szenved ezektől a tünetektől?

Vállat vontam.

– Néhány éve… talán valamivel régebb óta. Mostanra már egészen hozzászoktam.

Az ápolónő arcán aggodalmat láttam.

– A családjában másnál is jelentkezett ez a probléma?

– Azt hiszem, nem – feleltem kis szünet után. – De a nővéremnek néha vérzik az orra.

– A családjában ezek szerint általánosnak tekinthető a rossz egészségi állapot? – kérdezte Clarkson, a hangjában árnyalatnyi viszolygással.

– Nem! – vágtam rá. Védekezni szerettem volna, de közben zavarba jöttem attól, hogy magyarázkodni vagyok kénytelen. – Honduraguában élek.

– Á! – Ahogy felvonta a szemöldökét, abból látszott, pontosan érti, miről van szó.

Nem volt titok, hogy az ország déli vidékén milyen súlyos a helyzet. Szennyezett volt a levegő. Szennyezett volt a víz. Számtalan gyerek született deformált végtagokkal, sok nő lett meddő, rengetegen haltak meg igen fiatalon. Ahányszor csak odavetődtek a lázadók, mindig falra festett feliratokon követeltek választ arra, hogy a palota miért nem tesz valamit mindezek ellen. Kész csodának számított, hogy nem a teljes családom volt beteges, mindössze én. Sőt tulajdonképpen még az is, hogy nem voltam ennél is rosszabb állapotban.

Mélyen beszívtam a levegőt. Mit is keresek én itt? A Párválasztót megelőző heteket azzal töltöttem, hogy valamiféle tündérmesét szövögettem magamban. Nincs azonban a világon elegendő fantázia vagy álmodozás, amely méltóvá tehetne egy olyan férfi párjának, mint Clarkson.

Elfordultam, mert nem akartam, hogy sírni lásson.

– Magamra hagyna, kérem?

Pár másodpercnyi csendet követően meghallottam távozó lépteit. Mihelyt a zajuk teljesen elült, összeomlottam.

– Nyugodjon meg, kedves, nincs semmi baj – vigasztalgatott az ápolónő. Boldogtalanságomban olyan erősen szorítottam magamhoz, mintha az anyám vagy valamelyik testvérem lett volna. – Egy ilyen verseny igazán megterhelő, de ezt Clarkson herceg megérti. Megkérem a doktor urat, hogy írjon fel magának valamit a fejfájás ellen. Az segíteni fog.

– Hétéves korom óta vagyok szerelmes belé. Nem telt el év, hogy ne énekeltem volna bele a párnámba egy boldog születésnapot kívánó dalt neki, de hangtalanul, nehogy kinevessen a nővérem, mert fejben tartom az ilyesmit. Amikor elkezdtem írni tanulni, úgy gyakoroltam, hogy egymás mellé leírtam kettőnk nevét… És az első alkalommal, amikor megszólít, pont azt kell megtudakolnia, hogy mennyire pocsék az egészségi állapotom. – Elhallgattam, aztán panaszosan kiszakadt belőlem: – Nem vagyok elég jó hozzá.

A nő nem tiltakozott. Hagyta, hogy kisírjam magam, hogy a sminkemmel teljesen összekenjem az egyenruháját.

Mélységesen zavarban voltam. Clarkson mostantól már mindig is csak azt a lányt fogja látni bennem, aki elküldte maga mellől. Biztosra vettem, hogy ezzel elpuskáztam minden lehetőséget arra, hogy elnyerhessem a szívét. A továbbiakban már mi hasznomat is venné?

2. fejezet

Kiderült, hogy a krokettet egyszerre legfeljebb hatan játszhatják, ami ellen nem volt semmi kifogásom. Így csak ültem és figyeltem a többieket, megpróbáltam kideríteni a szabályokat, arra az esetre, ha netán be kellene szállnom, de volt egy olyan érzésem, hogy a társaság beleun a játékba, és véget vet neki, mielőtt még mindenkire rákerülne a sor.

– Istenem, nézd a karját! – sóhajtotta Maureen. Ugyan nem hozzám szólt, de azért odakaptam a tekintetem. Clarkson épp ledobta a zakóját, és feltűrte az inge ujját. Annyira, de annyira csodásan festett.

– Vajon hogyan vehetném rá arra, hogy átöleljen? – tűnődött el mókázva Keller. – A krokettben nem valami könnyű sérülést színlelni.

A körülötte álló lányok felnevettek, Clarkson feléjük pillantott, s az ajkán halvány mosoly tűnt fel. Valahogy mindig csak ennyi: épp csak egy mosoly árnyéka. Jobban belegondolva, kacagni sem hallottam soha. Talán megesett, hogy váratlanul felkuncogott, halkan és kurtán, de tapasztalataim szerint annyira sosem érezte jól magát, hogy kitörjön belőle a nevetés.

Az én testem azonban már abba is belezsibbadt, hogy a szája sarka egyetlen másodpercre felfelé húzódott. Nem is bántam, hogy ennél többet nem láthatok.

A csapatok mostanra távolabb jutottak a pályán, s ekkor hasított belém hirtelen a felismerés, hogy a herceg ott áll mellettem. Amikor az egyik játékos épp egy nagyon ügyeset ütött, Clarkson a fejét meg sem mozdítva, a szeme sarkából felém pillantott. Mire odalestem, már újra a játékot figyelte. Néhány lány hangosan szurkolt, ő pedig még közelebb lépett hozzám.

– Van ott egy büféasztal – jegyezte meg, de továbbra sem nézett rám. – Nem ártana innia egy kis vizet.

– Nem vagyok szomjas.

– Bravó, Clementine! – kiáltotta oda egy lánynak, akinek épp sikerült meghiúsítania egy másik próbálkozását. – Az nem számít. Ha kiszárad, csak még jobban fog fájni a feje. Szerintem jót tenne magának.

A tekintetünk egy pillanatra összetalálkozott, s a szemében megvillant valami. Nem, nem érzelem volt, még csak nem is vonzalom, de talán egy-két fokkal mégis több az általánosnak tekinthető figyelmességnél.

Tisztában voltam azzal, mennyire reménytelen eset vagyok, ha ellenkeznem kellene vele, így hát felálltam, és átmentem az asztalhoz. Fogtam a kacsót, hogy vizet töltsek magamnak, de az egyik szobalány kivette a kezemből.

– Elnézést kérek – motyogtam. – Még nem szoktam hozzá…

– De hát semmi baj – mosolygott vissza rám. – Egyen egy kis gyümölcsöt. Az jót tesz az ilyen hőségben.

Az asztal mellett állva szőlőt eszegettem egy aprócska villával. Ezt is el kell mesélnem Adele-nek… hogy a gyümölcsöt is evőeszközzel fogyasztjuk.

Clarkson néhányszor felém pillantott, mintha ellenőrizné, hogy megfogadtam-e a tanácsát. Fogalmam sem volt, hogy az odafigyelése vagy az étel tette, de jobb kedvre derültem.

Krokettezni azonban nem nyílt alkalmam.

Újabb három napba telt, mire Clarkson ismét megszólított.

A vacsora a vége felé közeledett. A király minden különösebb indoklás nélkül bejelentette, hogy távozik az asztaltól, a királyné pedig szinte teljesen egyedül elkortyolgatta az előtte álló palack bort. Voltak lányok, akik bókoltak, és már indultak kifelé, mivel nem kívánták végignézni, ahogy a királyné egyre hanyagabb tartással könyököl az asztalon. Az asztaltársaim már elmentek, én azonban annyira szerettem volna kiélvezni a csokitorta utolsó morzsáit is.

– Hogy érzi magát, Amberly?

Felkaptam a fejem. Észre sem vettem, hogy Clarkson odalépett hozzám. Magamban hálát rebegtem, mert éppen nem rágtam, hanem már lenyeltem a falatot.

– Köszönöm, remekül. És ön?

– Nagyszerűen, köszönöm kérdését.

Csend támadt. Arra vártam, hogy majd mond valamit. Vagy nekem kellett volna új témával előállnom? Vannak egyáltalán szabályok arról, hogy kinek kell elsőként megszólalnia újra?

– Csak most tűnt fel, milyen hosszú a haja – jegyezte meg.

– Ó! – Halkan felnevettem, és lenéztem derékig érő tincseimre. Bár volt velük munka bőven, de legalább többféle frizurát lehetett belőlük csinálni. A farmon dolgozva muszáj volt feltűzve hordanom a hajam. – Igen. Ezt már szépen be lehet fonni, amivel otthon szívesen elidőzünk.

– Nem gondolja, hogy talán túl hosszú?

– Ööö… nem is tudom, felséges uram. – Ujjaimat végighúztam a fürtjeimen. A hajam tiszta volt, ápolt. Elképzelhető lenne, hogy bár nem vagyok tudatában, valami módon mégis rendezetlen benyomást keltek? – Ön hogy látja?

Oldalra billentette a fejét.

– A színe igen szép. De szerintem tetszetősebb lenne valamivel kurtábbra vágva. – Vállat vont, és már indult is tovább. – Ez persze mindössze egy javaslat – vetette hátra.

Egy darabig csak ültem ott, és törtem a fejem. Aztán otthagytam a süteményt, és a szobámba mentem. A komornáim szokás szerint már ott vártak.

– Martha, gond lenne, ha megkérném, hogy vágja le a hajam?

– Dehogy, kisasszony! Csak egészségesebb lesz attól, ha pár centit lekapunk a végéből – felelte, és már indult is a fürdőszoba felé.

– Nem – szóltam utána. – Rövidre kellene.

Megtorpant.

– Mennyire rövidre gondolt?

– Hát… mindenesetre érjen a vállam alá… mondjuk a lapockámig?

– De kisasszony, az több mint harminc centi!

– Tudom. Azért le tudná vágni? És úgy, hogy mégis jól nézzen ki? – A vállam felett áthúztam néhány tincset, és megpróbáltam elképzelni, milyen lesz megkurtítva.

– Természetesen, kisasszony. De miért tenne ilyet?

Elhaladtam mellette, ahogy határozott léptekkel a fürdőszoba felé tartottam.

– Azt hiszem, ideje egy kicsit változtatni.

A szobalányaim segítettek kigombolni a ruhámat, majd egy törölközőt terítettek a vállamra. Amikor Martha hozzákezdett, lehunytam a szemem, mert nem voltam egészen biztos a dolgomban. Clarkson úgy vélte, csinosabb lennék rövid hajjal, Martha pedig tesz arról, hogy elég hosszú maradjon, és továbbra is össze tudjam fogni. Semmi veszítenivalóm nincs.

De nem mertem odanézni, míg el nem készültünk, egyetlen pillanatra sem. Csak hallgattam a fémes kis neszt, ahogy az olló bele-belenyisszantott a hajamba. Éreztem, hogy Martha egyre körültekintőbben csattogtatja az ollót, mintha már a végén tartana, ahol csak arról kell gondoskodnia, hogy teljesen egyenletes legyen a vágás. Nem telt bele sok idő, és el is készült.

– Mit gondol róla, kisasszony? – tudakolta habozva.

Kinyitottam a szemem. Először nem láttam semmi különbséget, de aztán kissé elfordítottam a fejem, és egy fürt átbukott a vállamon. Áthúztam a túloldalra, hogy mahagóniszínű keretbe foglalja az arcomat.

Igaza volt.

– Annyira tetszik, Martha! – szakadt ki belőlem, és tapogatni kezdtem a hajam.

– Így érettebbnek tűnik – jegyezte meg Cindly.

– Igen, tényleg – biccentettem.

– Várjunk csak, egy pillanat! – sikkantott fel Emon, és az ékszeresládikó felé szaladt. Kotorászni kezdett benne, látszott rajta, hogy pontosan tudja, mit keres. Végül kiemelt a dobozból egy nyakláncot, amelyen hatalmas, vörös ékkövek csillogtak. Eddig még sosem sikerült összeszednem a bátorságomat ahhoz, hogy viseljem.

Elemeltem a hajat a nyakamról, arra gondolva, hogy szeretné, ha felpróbálnám, de Emonnak szemmel láthatólag más elképzelései voltak. Finom mozdulattal a fejem tetejére helyezte a láncot, ami oly díszes volt, hogy már-már koronának is beillett.

A komornáim levegő után kapkodtak, én pedig lélegezni is elfelejtettem.

Annyi éven át fantáziáltam arról, hogy Clarkson herceg lesz a férjem, arra azonban egyetlen percig sem gondoltam, hogy ő az a férfi, aki mellett belőlem hercegné lenne. Életemben most először döbbentem rá arra, hogy voltaképpen erre is vágyom. Nem voltak jó társasági kapcsolataim, nem voltam dúsgazdag, de valahogy megéreztem: én nem pusztán betölteném ezt a szerepet… én ebben kiemelkedően jó tudnék lenni. Mindig is hittem, hogy remek társa lennék Clarksonnak, de még kiderülhet, hogy a királyság is jól járna velem.

Visszanéztem tükörképemre, s nemcsak a Schreave nevet képzeltem oda saját nevem mellé, de a hercegné címet is. Abban a pillanatban úgy akartam őt is, a koronát is, meg mindent, ami ezzel járt, mint még soha.

3. fejezet

Reggel Marthával előkerestettem magamnak egy ékkövekkel kirakott hajpántot, és a hajamat kibontva leengedtem. Még sosem éreztem ilyen izgalmat a reggeli miatt. Kifejezetten szépnek láttam magam, és alig vártam, hogy kiderüljön, így gondolja-e Clarkson is.

Ha ravaszabb lettem volna, akkor igyekeztem volna valamivel korábban beérni az ebédlőbe, így azonban több másik lány társaságában léptem be, s ezzel sikerült kihagynom az esélyt arra, hogy felhívhassam magamra a herceg figyelmét. Pár másodpercenként a királyi asztal felé pillantottam, de Clarksont mintha teljesen lekötötte volna a reggelije, akkurátus módon felvágta a gofriját és a sonkáját, s időről időre belenézett a tányérja mellé kitett iratokba. Az apja inkább csak kávét ivott, s legfeljebb akkor kapott be egy-egy falatot, amikor éppen kis szünetet tartott az előtte heverő dokumentum olvasásában. Feltételeztem, hogy Clarksonnal ugyanabban az anyagban mélyednek el, s ha mindketten ilyen korán kezdik a munkát, akkor nyilván igen zsúfoltnak ígérkezik a napi programjuk. A királyné nem jelent meg az étkezésnél, s noha a másnapos szót hangosan senki sem mondta ki, szinte hallottam, ahogy magában mindenki ezt mormolja.

Mihelyt a reggeli véget ért, Clarkson a királlyal együtt távozott, hogy elvégezzék mindazt, amitől az országunk tovább működik.

Nagyot sóhajtottam. Talán este.

A Hölgyek Szalonja ezen a napon eléggé csendes volt. Már kimerítettünk minden olyan témát, amely az ismerkedő beszélgetésekben előfordul, s hozzászoktunk ahhoz, hogy együtt töltjük a napjainkat. Madeline és Bianca társaságában üldögéltem, ahogy általában szoktam. Bianca egy Honduraguával szomszédos tartományból érkezett, és már a repülőgépen összemelegedtünk. Madeline az enyém melletti szobát kapta, és a komornája már az első napon bekopogott hozzánk, hogy valamiféle cérnát kérjen a szobalányaimtól. Úgy fél óra múlva Madeline maga is átjött megköszönni, s azóta is jóban voltunk.

A Hölgyek Szalonjában már a kezdetek kezdetén kialakultak a különféle klikkek. Hozzá voltunk szokva ahhoz, hogy hétköznapi életünket is elkülönülő csoportokban éljük – Hármasok ide, Ötösök oda –, és ez természetesen így alakult a palotában is. S míg az igaz, hogy a klikkek nem kizárólag a kasztok alapján álltak össze, azért én sokkal jobban örültem volna annak, ha semmi ilyenre nem kerül sor. Hát nem váltunk mindannyian egyenlővé azáltal, hogy idehívtak bennünket, legalább arra az időre, amíg a versengés zajlik? Nem pontosan ugyanabban van része mindnyájunknak?

Habár az is igaz, hogy akkor éppen nem úgy tűnt, mintha bármi különösben lenne részünk. Azt kívántam, bár történne valami, pusztán csak azért, hogy legyen miről társalognunk.

– Van valami híretek otthonról? – próbáltam beszélgetést kezdeményezni.

Bianca felnézett.

– Tegnap levelet kaptam anyától, amiben megírta, hogy Hendlyt eljegyezték. Hihetetlen, igaz? Mikor is ment el innen, egy hete?

A hírre Madeline is felélénkült.

– És a vőlegénye milyen kasztba tartozik? Hendly feljebb lép?

– Ó, igen! – Bianca teljesen felvillanyozódott. – Képzeljétek, Kettes! Ez mégiscsak reményt ad az embernek, nem? Én ugyan Hármas voltam, de szerintem sokkal vonzóbb a gondolat, hogy esetleg egy színészhez mehetek feleségül valami unalmas öreg orvos helyett!

Madeline felkuncogott, majd egyetértőn bólogatni kezdett.

Én viszont ebben nem voltam ennyire biztos.

– Hendly ismerte már korábban is a fiút? Úgy értem, már a Párválasztó előtt is?

Bianca úgy billentette oldalra a fejét, mintha ezzel jelezné, milyen nevetséges dolgot sikerült kérdeznem.

– Elég valószínűtlennek tűnik. Akkor még csak Ötös volt, a fiú meg mégiscsak Kettes.

– Úgy emlékszem, Hendly azt mesélte, hogy a családjában zenészek vannak, úgyhogy talán egyszer fellépett a fiatalember előtt – vetette fel Madeline.

– Ez hihetően hangzik – bólogatott Bianca. – Úgyhogy talán nem is számítottak vadidegennek egymás szemében.

– Hmmm – mormoltam.

– Savanyú a szőlő? – kérdezett rá Bianca.

Válaszképpen elmosolyodtam.

– Dehogy! Ha Hendly boldog, annak nagyon örülök. Csak egy kicsit furcsának tartom, ha olyan valakihez megy férjhez, akit nem is ismer.

Kis csend támadt, aztán Madeline szólalt meg.

– Mi tulajdonképpen valami nagyon hasonlót csinálunk, nem?

– Nem! – tört ki belőlem. – A herceg nem idegen.

– Tényleg? – jegyezte meg kétkedve Madeline.