Text copyright © 2022 by Elizabeth Lim

Cover Illustration © Kelly Chong

Cover Design by Lydia Blagden © Hodder & Stoughton

Map art copyright © 2021 by Virginia Allyn

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. This edition published by arrangement with Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © 2024 by Herman Alexandra

Az én pou pou-mnak,

a szeretetért, a történetekért

és a hallevesért.

Sosem szerettem levelet írni. A tanítóim folyton azt hajtogatták, hogy a levélírás segítségével megmutathatjuk az intelligenciánkat és a komolyságunkat… na meg a kalligráfiai képességeinket. Az én kézírásom viszont mindig is sokkal inkább egy libáéra hasonlított, mint egy hercegnőére. És senki sem örül, ha levelet kap egy libától. Még egy herceg sem.

Tudom, hogy ez nem magyarázza meg, miért nem írtam neked soha, Takkan. Ha megváltoztathatnám a múltat, minden egyes leveledre válaszolnék. Végre elolvastam őket, és el sem tudom mondani, milyen jó érzés volt nevetni a történeteiden és elképzelni, hogy együtt növünk fel. Bárcsak megkérdeztem volna a nevedet azon a napon, amikor először találkoztunk, gyerekekként a Nyári Fesztiválon, amikor elveszítettem a papírsárkányodat!

Mostanában sokat gondolok arra a sárkányra, és eszembe jut, ahogy csak repül és repül, és nincs hová megérkeznie. Néha azt álmodom, hogy én vagyok az a papírsárkány. Hogy nincs vége a fonalamnak. Hogy többé nem tartozom sehová.

Arra gondolok, vajon a mostohaanyám is így érzett-e. Fáj, hogy ezt már sosem kérdezhetem meg tőle.

Mire megtalálod ezt a levelet, én már a sárkányok birodalmában leszek. Nem tudom, meddig maradok távol. Lehet, hogy napokig, hetekig vagy hónapokig. Remélem, hogy nem évekig.

Ha lemaradnék a télről, gondolj rám, amikor esik a hó, és mindig, amikor retket eszel.

A kedvenc levesszakácsod,

Shiori

1. fejezet

A Taijin-tenger fenekének só-, iszap- és csalódásíze volt. Néhány halovány, titokzatos fénysugarat kivéve azonban sötétebb volt, mint a legmélyebb szakadék. Nem igazán emlékeztetett arra a fenséges vízi birodalomra, amit a sárkányok az otthonuknak hívnak.

Felegyenesedtem Seryu hátán, ahogy lelassult, és a bajusza egy bizonyos sugár irányába vibrált. Lehetséges, hogy csak képzeltem, de az a fénynyaláb erősebben világított, mint a többi: szinte ibolyaszínnel.

– Készen állsz? – kérdezte Seryu.

Mire?, gondoltam, de azért bólintottam.

Egy faroklendítéssel egyenesen a lilás fénybe úszott… és minden megváltozott.

A víz azúrkékké vált, és rézszínű köd szivárgott a homok- és kristálymeder repedései közül. És az a ragyogás! Egy láthatatlan nap minden irányból ragyogó fényt bocsátott ki magából.

A szívem várakozással telve zakatolt, és erősen kapaszkodtam Seryu szarvába, miközben egyre mélyebbre bukott, olyan sebességgel, hogy szinte alig kaptam levegőt.

Mindjárt ott vagyunk, Kiki, gondoltam izgatottan a mi közös, néma nyelvünkön, de a madaram nem válaszolt. Amikor bekukkantottam a ruhám ujja alá, rájöttem, miért: az én szegény kis papírmadaram elájult.

Nem csodálkoztam rajta. Szédítő sebességgel haladtunk, és amikor megpróbáltam egyenesen előrenézni, úgy éreztem, vihar tombol a fejemben. De nem engedhettem meg magamnak, hogy elájuljak. Még a szememet sem mertem becsukni.

Mindent látni akartam.

Végül fénylő korallzátonyok labirintusához érkeztünk, a tenger végzetes mélységei alá. A láthatatlan áramlatban tengerifű lengedezett, a talajt pedig fehér homokdűnék és arannyal csíkozott sziklák díszítették, és összefonódott tengeri virágok alkották a víz alatti villák tetőszerkezetét.

Szóval ez Ai’long, a sárkányok otthona!, gondoltam lenyűgözve.

Nem sok halandó pillanthatja meg ezt a világot. Első ránézésre nem tűnt annyira másnak, mint a szárazföld. Fák helyett itt koralloszlopok álltak, vékonyak és vastagabbak, tekervényes, moha karperecekkel díszített ágakkal. Még a kúp alakú uszonyaikat szárnyként kitáró halak is az égen suhanó madarakra emlékeztettek, ahogy pikkelyeik meg-megcsillantak a víz alatt.

Sosem láttam még ahhoz a helyhez foghatót. A folyamatosan kavargó, örvénylő vizet megvilágította a színek villanása és a halrajok ragyogása. A tengerifű csiklandozta a mellettünk elúszó halakat, amelyek mintha beszéltek volna egymáshoz.

Seryu vigyorogva nézte, ahogy igyekszem magamba szívni az elém táruló látványt.

– Megmondtam, hogy el leszel ragadtatva!

Igaza volt. Természetesen. Tényleg el voltam ragadtatva. Viszont azzal is tisztában voltam, hogy Ai’long minden hozzám hasonló halandót lenyűgözne. És pontosan ebben rejlik a veszélye. Így képes csapdába ejteni.

Hisz annyira gyönyörű, hogy itt még az idő is visszatartja a lélegzetét.

Minden itt töltött órával elveszítesz egy otthoni napot – ha nem többet, emlékeztettem magam szigorúan. Tudtam, hogy az idő gyorsan összeadódik, és miután olyan sokáig voltam távol az apámtól és a bátyáimtól, egy percet sem akartam elvesztegetni.

Menjünk!, jeleztem egy, a sárkány hosszú, tekergődző oldalába tett rúgással.

– Ha nem tudnád, nem vagyok ló – mondta Seryu, zöld szemöldökét megemelve, miközben hátratekert nyakkal felém fordult. – Miért vagy ilyen csendben, Shiori? Ugye nem tartod vissza a lélegzeted?

Nem válaszoltam, így ledobott a hátáról, majd kimeresztette a karmait, és belecsípett az orromba.

Azonnal előbukkantak a buborékok: az oly gondosan felhalmozott levegőm. De a nagy istenekre mondom, képes voltam lélegezni! A víznek sós helyett édes íze volt: ha túl mélyen beszippantottam, részegítő volt, mint egy erős szilvabor, de talán csak azért, mert még mindig szédültem.

– Amíg a gyöngyöm egy darabját viseled, képes vagy lélegezni a víz alatt – magyarázta Seryu, emlékeztetve a nyakamban viselt töredékre. – Bár már nem a szívedben van, így nem tudunk olvasni egymás gondolataiban… de ugye emlékszel rá, hogy most már tudsz beszélni?

– Persze hogy emlékszem – hazudtam.

A megkönnyebbülésemet leplezve megérintettem az apró gyöngyöt. Még ilyen mélyen a víz alatt is holdsugárként fénylett.

– Szerintem jobb lesz, ha elrejted – mondta Seryu. – Még a végén rosszra gondol, aki látja.

– Azt hittem, csak arra való, hogy lélegezni tudjak. Miért gondolnának…

– Túlságosan bonyolult lenne elmagyarázni – morogta a sárkány. – Elfelejtettem, mennyit kérdezősködsz. Talán hagynom kellett volna, hogy visszatartsd a levegőt.

Haragosan összehúztam a szemöldököm.

– Elég csípős kedvedben vagy.

– Az embereket nem igazán látják szívesen Ai’longban – mondta szűkszavúan Seryu. – Csak elképzeltem, milyen végtelenül sok problémát okozhat az ittléted.

Nem hittem neki. Egész nap rosszkedve volt, már akkor is, amikor feljött értem a felszínre. Alig üdvözölte a bátyáimat, Takkanról pedig tudomást sem vett…

Megpróbáltam ugratással jobb kedvre deríteni.

– Hát semmi izgalmasat nem tudok majd mesélni, ha hazaérek? Pedig már mindenkinek beharangoztam, hogy őfelsége, a sárkányok hercege fog körbevezetni a birodalmában.

– Minél rövidebb időt töltesz itt, annál jobb – válaszolta, miközben a vállamon lógó táskára villantotta vörös szemét. – Azért jöttél, hogy átadj valamit a nagyapámnak, nem azért, hogy összevissza bolondozz.

Ennyit Seryu felvidításáról! Ezek után nekem is rosszkedvem lett.

Apró résnyire nyitottam a táskámat, hogy belekémlelhessek. Az a valami, amit át kellett adnom a sárkánykirálynak, egy sötét, törött sárkánygyöngy volt. Raikama adta nekem a halála előtt, és olyan nagy ereje volt, hogy éreztem, ahogy küzd a táskám varázslata ellen, ami fogva tartotta és elrejtette a kíváncsi tekintetek elől. Arra gondoltam, nem csoda, hogy Seryu nagyapja meg akarja szerezni.

Más is volt azonban a táskámban. Magammal hoztam a csillagcsapás hálót is, védelemként a sárkánykirály ellen, és a vázlatkönyvet, amit Takkantól kaptam, amikor elbúcsúztunk egymástól. „Még több levél?”, kérdeztem, a két kezembe zárva a könyvet. „Annál sokkal jobb – ígérte. – Hogy ne felejts el.”

Mi lehetne jobb, mint a levelei? Vágyakozva néztem a vázlatkönyvet, és arra gondoltam, bárcsak végigsimíthatnék az ujjaimmal a puha gerincén, és átlapozhatnám szénfoltos oldalait. De arra jutottam, hogy illetlenség lenne Seryu társaságában olvasgatni.

Seryu biztosan egyetértett volna velem. Összehúzott szemmel nézett rám.

– Sosem láttalak még elpirulni egy gyöngy miatt.

– Néha olyan fényesen világít – válaszoltam gyorsan. – Felmelegíti az arcomat.

A hazugságomat hallva felhorkant.

– Legalább nem ugrott utánunk a vízbe a kis emberi uracskád. Ahogy halszemeket meresztve nézett utánad, szinte már azt hittem, beugrik. A korallzátonyokig sem jutott volna, mire a cápák elkapják.

Becsuktam a táskát.

– Cápák, komolyan?

– Nagyapa egész seregnyit alkalmaz – válaszolta vigyorogva Seryu. – Folyton éhesek. Nemsokára találkozunk néhányukkal.

A szívem a torkomban dobogott. Már ilyen közel járunk Nazayun palotájához?

Seryu félreértette az aggodalmamat, és valamivel kedvesebben így szólt:

– Ne aggódj, a cápák nem szeretik az olyan inas emberhúst, mint a tiéd.

Lehet, hogy ezúttal meggondolják magukat. Ha a sárkánykirály megtudja, miért jöttem Ai’longba, szerencsésnek mondhatom magam, ha ilyen gyors halállal ajándékoz meg.

Idegesen visszaúsztam Seryuhoz, a szükségesnél erősebb rúgásokkal. Ai’longban egészen más volt az úszás, mint az átlagos vizekben. A víz könnyű volt, mint a levegő, és kis áramlatok gyűltek a lábam köré, pontosan oda irányítva a testemet, ahová menni akartam. Szinte olyan volt, mint a repülés.

Kissé túl magasra löktem magam, így pont elúsztam a sárkány fölött. Abban a pillanatban egy csapat medúza landolt rajtam.

Legalább tucatnyian voltak. Világító esernyőkre emlékeztettek, csápjaik kígyószerűen táncoltak körülöttük. Merészen közeledtek hozzám, a karomhoz és a lábamhoz dörgölődztek, sőt még a hosszú hajamba is beletekeredtek. Kuncogni kezdtem, ahogy csiklandoztak, egészen addig, amíg Seryu fel nem mordult.

– Hagyjátok békén! – parancsolta, a behatolókra villantva vörös tekintetét. – Ő velem van.

A medúzák visszahúzódtak, de nem mentek el. Épp ellenkezőleg: ahogy Seryu a hajamat fogva próbált elhúzni, követtek minket, és egyre közelebb úsztak hozzám.

Azután, csakúgy, mint a Taijin-tenger, átváltoztak.

A testükből előtörő ragyogó, aranyló fény egy szempillantás alatt kialudt, és a csápjaik, melyek addig simák voltak, mint a selyemfonalak, keménnyé és hegyessé váltak. Ketten közénk úsztak, és megpróbáltak szétválasztani minket. A többiek körülvettek.

A táskámba rejtett késért nyúltam. Alig tudtam előrántani, amikor hideg, nyálkás csápok tapadtak a hátamra, és körülfonták a kezemet.

Apró, hegyes karmok nőttek a támadóim csápjaira, és lehorzsolták a bőrömet; halálos fenyegetés volt, és tudtam, hogy nem érdemes ellenállni. Tudtam, hogy egyetlen csípésük elég lenne, hogy örökre lebénuljak.

Legyőzötten megmerevedtem, majd lassan kiengedtem a kést a kezemből, mire a medúza engedett valamennyit a szorításából. A csápjaival újabb rejtett fegyverek után kutatott rajtam, és miközben felforgatta a táskámat és a ruhámat, Kiki kiröppent az ujjából.

Ide-oda imbolygott, és egy drámai szárnynyújtóztatás közben ásítva tudatta, hogy felébredt. Amikor azonban homályos tekintete kitisztult, és meglátta a medúzát, felsikoltott.

Tambu fortyogó, lángoló démonjai!

Ez nem démon, próbáltam megnyugtatni, miközben magamhoz szorítottam a táskámat, hogy a tapogatózó csápok ne tudjanak beletúrni, hanem egy medúza!

Egy micsoda?

Az állat Kiki fölé tornyosult, és alaposan szemügyre vette.

A madárkám eltakarta a fejét az egyik szárnyával. Isteneim, könyörgött panaszosan, hadd ájuljak el újra!

Szerencséjére a medúza úgy döntött, Kiki nem érdemes a figyelmére, és visszatért a táskám átkutatásához. Erősen húzta a zárat a csápjaival, de úgy összeszorítottam, ahogy csak tudtam.

– Nyugodtan csípj meg, ahányszor csak akarsz! – mondtam. – Ezt nem kapod meg.

A medúza felszisszent, és felfedte mérgező tüskéit.

– El innen! – kiáltotta Seryu. Ide-oda rángatta a farkát, ezernyi fodrozódást létrehozva, melyek olyanok voltak, mint megannyi, tenger alatti vihar. Azután suhintott egyet a karmával, mire félelmetes hasadék keletkezett a vízben.

Miközben a medúzák megpróbáltak ellenállni a hirtelen áramlatnak, Seryu a hátára vetett, majd megindult a koralldzsungel felé, egyenesen a kristályos csigavonalakból álló tornyok irányába. Az ölembe lökte a késemet.

– Most komolyan, Shiori? Ezt hoztad magaddal Ai’longba?

De én csak vállat vontam.

– Tényleg azt hitted, hogy fegyvertelenül jövök?

– Már találkoztál a nagyapámmal. Ez a kis tőr itt nem több neki apró szilánknál.

– Egy szilánk is tud fájdalmat okozni – mondtam szűkszavúan, majd visszadugtam a tőrt a táskámba. – Mik voltak azok a medúzák?

– Járőrök.

– De minek?

– Illetéktelen behatolók és bérgyilkosok ellen.

Ennél jobban nem fejtette ki, így tudtam, hogy el kellene engednem a témát. De túlságosan kíváncsi voltam.

– Varázslat volt bennük.

– Nagyapa legtöbb alattvalója rendelkezik… valamiféle képességgel. Ez segít megvédeni Ai’longot azoktól, akik hívatlanul érkeznek a birodalomba.

– De engem miért vizsgáltak át? Hiszen meghívással érkeztem.

– A mostohaanyád gyöngyét keresték, ez egyértelmű – jelentette ki mogorván Seryu. – A medúzák megérzik a sötét mágiát. És speciális érzékük van a megtévesztés leleplezéséhez.

Hirtelen elárasztottak az aggodalom hullámai.

– Megtévesztés?

– Igen, mint például az a fémtű, amiről nem méltóztattál szólni nekem – válaszolta kemény hangon. – De ne aggódj! Nem fogsz sok időt tölteni Ai’longban. Nem kell szembenézned a bíróságunkkal.

Nem emiatt aggódtam, de nem mondtam semmit, csupán vetettem egy pillantást Kikire.

A tenyeremen ájuldozott, és a szárnya kipukkadt gombóccá hervadt. Szerencsére nem figyelt a beszélgetésünkre. Nagyon szerettem őt, de tudtam, hogy a titoktartás nem az erőssége.

Már közel járunk?, vinnyogta panaszosan. A szárazföldön kellett volna maradnom. Tengeribeteg vagyok.

Senki sem lehet tengeribeteg a víz alatt.

Erre összeráncolta a csőrét, és teátrálisan felsóhajtott. Nem tudnád megmondani a sárkánynak, hogy ússzon óvatosabban? Még egy bálna is kecsesebben mozog nála.

Mondd meg neki te! Egész nap morcos volt.

Miért?, kérdezte, a homlokát ráncolva. Megsértetted valamivel?

Természetesen nem.

Akkor a medúzák miatt? Isteneim, Shiori, szerinted tudják? Lehet, hogy el kellene mondanod Seryunak, hogy azt tervezed, hogy megtartod Raikama gyö…

Tágra nyílt szemmel gyorsan visszagyömöszöltem Kikit a ruhám ujjába, mielőtt még Seryu meghallaná.

„Raikama gyöngyét”, fecsegte ki majdnem a madaram.

Nem, nem árultam el neki. Nem is terveztem.

A bűntudat csiklandozta az elmémet, de elhessegettem. Arra jutottam, hogy nincs miért vádolnom magam. Hiszen tartom magam az ígéretemhez. Azt mondtam Seryunak, hogy eljuttatom Raikama gyöngyét a nagyapjához… csak azt hagytam ki, hogy nem engedem, hogy meg is tartsa.

„Ígérd meg, hogy csakis annak a sárkánynak adod át, aki újra teljessé tudja tenni”, kérte Raikama a halála előtt.

Mintha csak olvasott volna a gondolataimban, a táskámban lévő gyöngy pulzálni kezdett. Szinte láttam magam előtt, ahogy forog, és terveket sző, kiutat keresve magának. Csupán akkora volt, mint egy barack, alig nagyobb a tenyeremnél, de legfényesebb ragyogásában úgy csillogott, mint a napfény egy sugara. Raikama nélkül azonban a fénye elhalványult, és a közepén lévő repedés minden alkalommal egyre szélesebbnek tűnt, amikor ránéztem.

Tudtam, hogy a hasadás nem forr össze, amíg a gyöngy vissza nem kerül a valódi tulajdonosához. Úgy éreztem, hogy a gyászom is hasonlóan működik: addig szélesíti az üreget a szívemben, amíg nem teljesítem a Raikamának tett ígéretemet.

Az ígéret nem holmi csók a szélben, amivel csak úgy dobálózunk, motyogtam magamban. Egy darab saját magunkból, amit odaadunk valaki másnak, és nem kapjuk vissza, amíg nem teljesítjük a fogadalmunkat.

Ezt a mostohaanyám mondta nekem réges-rég. Annak idején gyűlöltem ezeket a szavakat, mert bűntudatot keltettek bennem. Sosem gondoltam volna, hogy egy napon megnyugvást jelentenek majd.

A gyöngy nehéz érzéseimre válaszul megremegett, így az ölembe emeltem a táskát, nehogy Seryu észrevegye. Arra gondoltam, milyen sokszor nem tartottam be az ígéretemet – főleg, ha Raikamáról volt szó. Elhatároztam, hogy ezúttal másképp lesz.

Gondoskodni fogok róla, hogy újra teljessé válj, esküdtem némán a gyöngynek. Hazaviszlek.

Nem számít, milyen áron.

Tartalom

Térkép

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2024.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Herman Alexandra

Felelős szerkesztő: Liska Enikő

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

ISBN: 978 963 584 529 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya – SIL Open Font License

Cinzel Decorative – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Philosopher – SIL Open Font License