Borítószöveg

„Mire felnövünk, sorsunk forgatókönyvéből már jelentős fejezetek megváltoztathatatlannak tűnnek. Sejtjeinkben hordozzuk felmenőink traumáinak nyomait; szüleink, nagyszüleink ránk örökítették a megdönthetetlennek tűnő életigazságokat; zsigereinkbe égtek a bizalom, a bizalmatlanság, a szeretet és a szeretetlenség tapasztalatai. Már számos saját krízist vagy mélyen ható egyéni traumát is megéltünk, és kialakultak a válaszaink, ismétlődő megoldó-kulcsaink is ezekre a helyzetekre.

Vajon a felmenőinktől kapott lelki sebek, kötődési zavarok, érzelmi és viselkedési mintázatok életünk végéig meghatározzák a sorsunk alakulását? Meddig tart a transzgenerációs örökség hatása, és hol kezdődik a szabad akarat? Mikor és hogyan léphetnek működésbe saját sorsformáló erőink?

Ebben a kötetben életünk legbefolyásolóbb erejű témáinak vizsgálatára hívom az olvasót. Sorra vesszük azokat a tényezőket, amik a párkapcsolataink alakulására hatnak, meghatározzák a pénzhez, sikerhez fűződő viszonyunkat, befolyásolják a testi-lelki egészségünket, és előrevetítik, hogyan reagálunk a nehézségekre. A kérdés mindig az, hogy szabad akarattal mekkora változást érhetünk el, és hogyan teremthetünk magunknak olyan életet, amely a leginkább megfelel az elképzeléseinknek.” – Orvos-Tóth Noémi

© 2021 Orvos-Tóth Noémi

© 2025 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítókép © Europress/Getty Images

Borítóterv © Féder Márta

Felelős kiadó Sárközy Bence

Felelős szerkesztő Sárközy Bence

A szöveget gondozta Nádor Zsófia és Szenderák Bence

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-518-110-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A tárgyalt esetek, bár mind valós személyek életeseményein alapulnak, olyan változtatásokon mentek keresztül, hogy egyetlen kliens se legyen felismerhető; ezenfelül pedig minden történet közlése az érintettek engedélyével történik.

Valahogy el kell kezdeni,
valahogy folytatni kell

Első könyvem, az Örökölt sors nem várt sikert hozott. Azóta is özönlenek felém a pozitív olvasói levelek. A könyv életre kelt. A segítségével született belátások hatására számtalan családban formálódtak át a kapcsolatok. Testvérek, szülők és gyerekek közeledtek egymáshoz, korábban el nem mesélt történeteket osztottak meg egymással, eltemetett érzéseket hoztak felszínre.

Bár a cím csapdává válhatott volna, hiszen szinte kínálta az önfelmentés lehetőségét: „nem tehetek róla, ezt kaptam az őseimtől” – az olvasók mégis értették az üzenetet. Visszajelzéseik alapján az lett a legfontosabb számukra, hogy kiderítsék, mit tehetnek, hogy ne adják tovább a traumáikat, ne rakják terhüket a gyermekeik vállára, ne okozzanak felesleges sérüléseket a szeretteiknek.

Ebben a kötetben részletesebben mutatok be eseteket. Szeretném, ha meghallanánk egymás történeteit, és ezek által a saját lehetőségeinket is újragondolnánk. „Papa mesélj!” – kértem kiskoromban a nagyapámat, ő pedig mesélt. Hallgattam, és gazdagodtam.

Ugyanakkor már az Örökölt sorsban is hangsúlyoztam, hogy egy könyv leggyakrabban nem válthatja ki a szakember segítségét.

Szabad-e az ember, vagy sorsa eleve elrendelt – ez a kérdés évezredek óta foglalkoztatja a Homo sapienst. Én a szabad akaratot a szakmám, a pszichológia oldaláról közelítem meg – leginkább a praxis felől. Hogy mi a szabadság a pszichológus szerint? Az az állapot, amikor az életünket nem az indulatok, félelmek, szégyen, tehetetlenség, örökölt rossz minták és blokkoló hiedelmek uralják.

Ha ez a könyv egy kicsit is hozzájárulhat egy trauma-tudatos társadalom alapjainak megteremtéséhez, már nem írtam hiába. Az Örökölt sorsot a lányomnak ajánlottam, a Szabad akaratot pedig anyai nagymamám emlékének, aki miatt elindultam a transzgenerációs traumák kutatásának útján, ám aki ennek a kötetnek a megjelenését már nem érhette meg.

„One for the money…”{1}

„Sokak számára a gazdagság megszerzése
nem a nyomorúság végét jelentette, csak átalakulását.”

EPIKUROSZ

Történt egyszer, hogy Dionüszosz, a bor és mámor istene, aki éppen a világot járta, hogy megossza az emberekkel a szőlőtőkék titkát, észrevette, hogy kedves tanítója, Szilénosz hiányzik a kíséretéből. Elkeseredett, mert nagyon kedvelte az öreget. El is indult tigrisfogatú aranyszekerén, hogy megkeresse. Mindeközben Midasz, a frügiai király földjén dolgozó parasztok rábukkantak az elkóborolt tanítóra, és a király elé vezették. Midasz, aki már korábban is tehetős uralkodó volt, azonnal felismerte Szilénoszt, és nagy lehetőséget szimatolt. Az értékes jutalom reményében kiemelt pompával, díszes kísérettel szállította vissza Dionüszosznak kedves emberét. Nem kellett csalódnia. Az istenség tudta a dolgát, és azonnal megkérdezte, mivel hálálhatná meg szolgálatát. Midasz szeme felcsillant.

– Add, hogy minden, amihez hozzáérek, arannyá változzék – kérte Midasz a mohó várakozás hangján.

– Jobbat is kívánhattál volna magadnak, de ha ezt szeretnéd, megkapod. Menj, és meglátod, minden a kívánságod szerint alakul! – válaszolta Dionüszosz.

Midasz izgatottan indult útnak, alig várva, hogy kipróbálhassa bűvös erejét. Öröme határtalan volt, mikor az út menti ágak, virágok, kalászok, amiket megérintett, mind-mind arannyá változtak. Hazaérve azonban, amikor éhesen asztalához ült, megrémült. Minden ital és minden étel, amit szájához emelt, ugyanúgy arannyá változott, mint a kalászok. De szeretett felesége is csillogó szoborrá vált, ahogy magához ölelte. Rettenetes! Testi és lelki tápláléktól megfosztva, Midasz szívét jeges félelem járta át. „Ha csak az arany, a pénz van, akkor lassan elsorvad az élet” – értette meg.

Midasz térdre borulva kérte Dionüszoszt, vegye le róla az átokká változott csodás képességet. Dionüszosz beleegyezett: elküldte Midaszt a Paktolosz folyóhoz, hogy abban megfürödve szabaduljon meg a varázslattól. Midasz így is tett. A folyóba ereszkedett, melynek habjai lemosták róla kapzsi kívánságának átkát. A folyó azután hosszú ideig aranyszemcséket görgetett az iszapjában. Midasz pedig – szól a monda – aranyat többé látni sem akart.

Midasz története több mint kétezer éve keletkezett. Régóta foglalkoztatja az embert a pénz kérdése. Hol a helye az életünkben? Mennyire fontos? Mennyi az elég? Fontos-e egyáltalán? Egyesek egész élete a pénz körül forog, és egyre többet szeretnének szerezni. Mások módszeresen kitérnek előle. Vannak, akik nagyvonalúan költenek akkor is, mikor alig van pénzük; mások olyankor is fukarkodnak, ha dúskálnak az anyagi javakban. Egyeseknek a szeretetet jelenti, másoknak a hatalmat. Egy biztos: a legtöbb embernek fogalma sincs arról, milyen tudattalan hiedelmek, generációk óta hordozott minták határozzák meg a pénzzel és a tulajdonnal való kapcsolatát. Az anyagiakhoz fűződő viszonyunk egészen kicsi korunktól alakul. Szüleink, nagyszüleink öntudatlanul adják tovább nekünk saját hiedelmeiket. A pénzzel és tulajdonnal kapcsolatos frusztrációik, traumáik ránk is hatással lesznek, és akár egész életünkre rányomhatják a bélyegüket. Ha szerencsénk van, a negatív berögződések helyett egészséges viszonyulást veszünk át, ami sokat segíthet saját kiegyensúlyozott hozzáállásunk kialakításában.

Annak ellenére, hogy az egész életünket végigkísérő témáról van szó, a pénzhez fűződő viszonyunk – tapasztalatom szerint – ritkán kap kellő figyelmet. Amikor a klienseimnek azt javasoltam, hogy tegyük fel ezt a területet is az önismereti térképükre, általában feszengve fogadták. A kezdeti ellenállásukból értettem meg, hogy a pénz a szexualitásnál is nagyobb tabu. Erről a témáról még a terápiás szobák védettségében is csak vonakodva merünk beszélni. Pedig sok esetben éppen egy pénzhez kapcsolódó történet vagy érzés nyomán elindulva sikerült valamely évtizedek óta rögzült elakadást feloldanunk, vagy rátaláltunk egy párkapcsolati konfliktus lényegére, netán megfejtenünk a testvérek között régóta húzódó viszálykodást. A pénzhez fűződő – többnyire magunk előtt is rejtve maradó – viszonyunk megértése, mint egy kulcs, rég lezárt ajtókat nyitott ki.

A klienseimmel folytatott beszélgetések újra és újra megerősítették, hogy amikor anyagiakról beszélünk, valójában érzelmekről beszélünk: szégyenről, csalódottságról, szeretet utáni sóvárgásról, igazságtalanságokról, elégtelenségérzésről, hatalomról vagy éppen kontrollról. Pénzügyekkel kapcsolatban számtalan lelki sérülést szerezhetünk vagy vehetünk át a felmenőinktől. Ezek a sérülések aztán életünk számos területén megakadályozhatják a harmonikus működést, így nagyon fontos a gyógyításuk.

Dr. Brad Klontz nevéhez fűződik az elképzelés, miszerint az anyagiakhoz való viszonyunkat tudattalan transzgenerációs pénzügyi forgatókönyvek irányítják, amelyek gyermekkorunkban alakulnak ki. Munkatársaival négy lehetséges forgatókönyvet azonosított:

1. A pénz elkerülése: akik ezzel a forgatókönyvvel rendelkeznek, a pénzhez negatív elképzeléseket társítanak (becstelenség, önzés stb). Kerülik a pénzügyi tervezést, túlköltekezhetnek.

2. A pénz bálványozása: a pénz számukra a boldogságot jelenti, ám nem érzik úgy, hogy valaha elég lehet belőle. Hajlamosak kényszeres vásárlásra, és munkamániájuk miatt a családi kapcsolatok háttérbe szorítására.

3. A pénz mint státusz: számukra az önértékelés forrása a pénz. Hajlamosak tehetősebbnek beállítani magukat, és szeretteiknek is hazudni a pénzügyi helyzetükről.

4. A pénz mint veszélyforrás: igyekeznek megóvni a pénzüket, pénzügyekkel kapcsolatban szorongók, anyagi helyzetüket inkább titokban tartják.{2}

2008-ban a világot hatalmas gazdasági válság rengette meg. Hátterében – többek között – rengeteg irracionális és felelőtlen pénzügyi döntés állt. Talán ez volt az időben hozzánk legközelebbi pillanat, amikor visszavonhatatlanul megdőlt a nézet, hogy mi, emberek okosan, érzelemmentesen, az objektív adatokra támaszkodva döntünk pénzügyi kérdésekben. Kiderült, hogy az érzelmeink, a korábbi transzgenerációs forgatókönyveink, tudattalan vágyaink és félelmeink sokkal fontosabb szerepet játszanak abban, hogy a lehetőségeink közül mit veszünk észre, és végül mit választunk.

A lassan két éve húzódó vírusválság egyelőre sem gazdasági, sem egészségügyi szempontból nem látható következményekkel jár. Azt végképp csak találgatjuk, hogy hosszabb távon mentálhigiénés szempontból mit hozott az életünkbe. Egy új ismeretlen küszöbén állunk – talán már az előszobájában –, az életünk biztosan változni fog; és a változás iránya a környezeti és egészségügyi tudatosságunk mellett nagyban függ a pénzügyi tudatosságunktól.

Hiedelmek fogságában

Világunk tele van hiedelmekkel. Mindazt a tudást, amire szüleink, nagyszüleink szert tettek, hiedelmek formájában adják át nekünk. Hiedelmeink, mint megkérdőjelezhetetlen igazságok, mélyen beíródva lapulnak elménk rejtekében, és észrevétlenül irányítják életünket.

A pénzhez, a boldogulás lehetséges útjaihoz is számos láthatatlan elképzelés kapcsolódik. Ezeket a szüleink hol nyíltan hangoztatták, szinte mantraként ismételték, hol csak burkolt utalások formájában hozták tudtunkra.

„Tisztességes munkából nem lehet meggazdagodni!” Gábor legalább ezerszer hallotta ezt a mondatot, mire felnőtt. Apja úgy ismételgette, mint megdönthetetlen életigazságot. Becsület és pénz az ő világában nem tűrte egymást. Vagy egyik, vagy másik, de a kettő együtt semmiképp. Hogy még nyomatékosabbá tegye az üzenetet, időnként egy-egy történetet is elmesélt. Felemlegette, mennyire csodálkozott az egész falu, amikor Károly hirtelen nagy lábon kezdett élni, ám ő már akkor sejtette, hogy disznóság van a háttérben, és csak idő kérdése, hogy kiderüljön. Így is lett, Károlyt három év után lefülelték, hogy lopja a gyárból az alapanyagot. Ment szépen a börtönbe, a világ rendje pedig helyreállt. Gábornak évekig eszébe sem jutott megkérdőjelezni apja állítását. A pénz számára is a tisztességtelenség szinonimájává vált: „aki nagy autóval jár, az gazember, aki tehetős, az eladta érte a becsületét” – gondolta.

Gábor jó tanuló gyerek volt, szófogadó, aki sokat segített szülei gazdaságában. A kis faluban mindenki keményen dolgozott, szakmája mellett állatokat tartott, gazdálkodott, hogy meg tudjon élni. A gyerekek generációk óta követték a szülői mintát. Kell egy szakma, és kell egy tenyérnyi gazdaság, amiből bejön egy kis mellékes: ez volt az életterv, ami apáról fiúra szállt. Gábor volt az első, aki valami másra vágyott.

Már kissráckorától elbűvölte az informatika világa, állandóan a számítógépét nyomkodta. Eldöntötte, hogy tanulni szeretne, egyetemre menni. Szülei, bár engedték, azért néha elmondták, hogy a szívük mélyén azt remélik, megjön majd az esze, felhagy a hóbortjával, és végül csak visszatér a faluba. Gábor ilyenkor gyorsan másfelé terelte a beszélgetést – ekkor még nem tudta, csak érezte, hogy erre soha nem fog sor kerülni.

Az egyetem elvégzése után azonnal egy nagy nemzetközi informatikai céghez került. Amikor megkapta az első fizetését, csak meredt maga elé, és nem tudta, mit érezzen. Az összeg több volt, mint amit a szülei féléves munkával megkerestek. Mintha titkos üzelmekben vett volna részt, azon gondolkodott, hogyan fogja ezt otthon bevallani. Hiába tudta, hogy keményen dolgozott, túlórázott, ha kellett, hajnalig ült a számítógépe előtt, mégsem volt képes örülni, éppen ellenkezőleg: bűntudat szorította a szívét. Az otthon százszor hallott mondatok, a szülők hiedelmei és saját újonnan szerzett tapasztalata egyáltalán nem fedték egymást. Nemigen tudott erről beszélni senkivel, leginkább csak magában forgatta az érzéseket. A keserű szájíz minden hónap fizetésnapján jelentkezett.

Aztán azon kapta magát, hogy valami megváltozott. Egyre ritkábban járt haza, ha lehetett, talált valami kifogást, miért nem tud elutazni a szüleihez. Ha mégis összejött egypár nap, csak feszengés volt az egész. Mintha nem is otthon, hanem egy idegen, ellenséges közegben lenne. Amikor megérkezett, már nem úgy ölelte magához az apja, mint régen, sőt időnként rajtakapta, hogy a szeme sarkából méregeti. Annak idején szívesen elmélkedett vele esténként egy pohár bor mellett – most, ha megpróbált neki mesélni a munkájáról, rövidre zárta a dolgot, és elment aludni. Beszélgetések helyett csak rejtett utalások hangzottak el a szülők csalódottságáról meg arról, nehogy megüsse a bokáját. Ebből tudta: mondhat ő bármit, elkönyvelték magukban, hogy szembement a tanításukkal. Az élete olyan távol került a szülei világától, hogy már csak gyanakvással tudták szemlélni.

Nem volt könnyű időszak, hiszen benne is kettősség feszült: két világ nézett benne farkasszemet egymással. A régi és az új nem tudott megbékélni. Ahhoz, hogy ezt a feszültséget kezelni tudja, öntudatlanul is elkezdte leválasztani magát a szüleiről. Nem volt nyílt konfrontáció, csak néma távolodás. Az érzések és a kérdések is a felszín alatt maradtak. Ahogy telt az idő, szinte teljesen elveszett az érzelmi kapocs és ezzel a híd is a két generáció között. Tizenöt év alatt odáig jutottak, hogy már csak évente kétszer látogatott haza.

Ha időnként eszébe jutott, hogy gyakrabban kellene mennie, gyorsan jött valami halaszthatatlan dolog, ami elterelte a figyelmét. A kapcsolattartás üres kötelezettséggé vált. Gábor időközben a nemzetközi cég első számú vezetője lett. A multi ugyan bedarálta, de az átlagot többszörösen meghaladó fizetés megfelelő ellentételezésnek tűnt. Megdolgozott a pénzért, és már csak néha keserítette az érzés, hogy apjától nem kapta meg a feloldozást és az elfogadást.

Anyja súlyos betegsége, majd hirtelen halála rúgta fel ezt a hideg rendet. A temetés után Gábornak fogalma sem volt, mihez kezdjen magával. Egy éjszakát még ott maradt az apjával, de csak néztek maguk elé, mintha nem lenne már mit mondaniuk egymásnak.

Hónapokig csak mély űrt érzett magában, mielőtt rászánta magát, hogy velem találkozzon. Az első néhány alkalommal leginkább praktikus dolgokról beszélt: hogyan szervezze majd meg apja gondozását, ha az utóbbi időben betegeskedő ember leesne a lábáról, mit kezdjen a gazdaság még megmaradt részével. Aztán jött egy álom. Vonaton ült, bámult kifele az ablakon, amikor a kietlen vidéken hirtelen megpillantotta az apját. Az alak valószerűtlenül nagy volt. Gábor kétségbeesetten meg akarta állítani a vonatot, kereste a vészféket, de sehol nem találta. Rohant fel-alá a kocsik között, ám a vonat csak zakatolt tovább. Apja alakja egyre távolabb került, míg végül eltűnt a messzeségben. Gábor csatakosan ébredt. Másnap, amikor találkoztunk, azonnal az álomról kérdezett.

– Mit gondol, mit jelenthet ez?

– Én azt hiszem, az álomfejtésben az a legjobb, hogy nincs egy konkrét megoldás. Bármi, ami az álomról eszünkbe jut, alkalmas lehet arra, hogy továbbgondoljuk.

– Először a halál jutott eszembe. A vonat mintha az idő lenne, amit nem tudok megállítani. Apám is meg fog halni, és hiába kapálózom, nem tudok tenni semmit.

– A halállal szemben valóban nem…

– De most még él.

– Igen, most még él…

– Akkor talán még van időm…

– Azt mondta, az apja alakja először hatalmas volt. Mi jut erről eszébe? Keresse meg az emléket vagy érzést, ami ehhez a képhez kapcsolódik! Mikor látta őt hatalmasnak?

– Gyerekkoromban láttam ilyen nagynak. Erős, magabiztos, tévedhetetlen embernek. Azt hittem, mindent tud. Amit mondott, szentírás volt nekem. Későn érő típus voltam, így jó ideig meg sem fordult a fejemben, hogy tévedhet, hogy vele is előfordulhat, hogy rosszul ítéli meg a dolgokat.

– A gyerekek sokáig elfogadják a szülők mindenhatóságát. Ettől érzik biztonságban magukat. Aztán ez megváltozik. Jönnek a saját tapasztalatok, amik lehet, hogy pont ellentétesek azzal, amit anya vagy apa hirdetett. Ezt egyáltalán nem könnyű feldolgozni.

– Igen, amikor munkába álltam, az olyan volt, mintha elárultam volna mindent, amit apámtól tanultam, és közben az egész életünk olyan távolra került a másikétól.

– Távolodott, mintha egy gyorsvonaton ült volna…

Gábor történetén keresztül a szülő-gyerek kapcsolat lényegi elemére láthatunk rá. A szülő vezeti be az életbe a gyermeket. Hol tudatosan, hol öntudatlanul mutatja meg, hogyan kell, hogyan szabad élni. A szocializáció során nemcsak a társadalmi normák, elvárások, szabályrendszerek épülnek be, de nagy családi életigazságok is átadódnak – például arra vonatkozóan, mi a megélhetés elfogadható módja. Ezek az elképzelések generációról generációra öröklődnek. Gábor szülei és távolabbi felmenői is kemény munkával teremtettek maguknak szerény jólétet. Az életük a munka és a beosztás körforgásában zajlott. Ami nem illett bele a saját világukba, azt gyanakvással szemlélték, és inkább távol tartották magukat tőle.

Talán évszázadokra visszanyúló tapasztalatuk szerint tisztességes munkából még senkinek nem sikerült meggazdagodni, így aki tehetősebbé válik, az bizonyára átlépett néhány törvényes határt. A szemükben a minimálisnál több pénz csak a bűnön keresztül megszerezhető. Úgy gondolták, a tisztességes ember keményen dolgozik, de soha nem éri el a jómódnak azt a szintjét, amikor már nem kell megfeszülni a munkában, amikor van lehetőség a pihenésre és az élet élvezetére is. Számukra a nyaralás, az étterembe járás úri huncutság volt, és visszatetszést keltett bennük.

Ez az elképzelés messze nem csak Gábor családjára jellemző. A pénzt, a könnyűnek látszó életet körülvevő gyanakvásnak évszázados hagyománya van. Orando et laborando, azaz „Imádkozva és dolgozva!” – a protestáns hitben nevelkedett nemzedékek egymás után következő sorának legfontosabb parancsa. Évszázadokon keresztül az imádkozás és a munka adta az élet keretét és értelmét. A paraszti világ tömegei számára a pirkadattól sötétedésig tartó megfeszített munka jelentette a mindennapokat. Pihenésnek nemhogy helye nem volt, de a restség egyenesen főbenjáró bűnnek számított.

Hány embertől hallom ma is, hogy hétvégén sem tudják elengedni magukat – ha kicsit lazítanának, már rájuk is dörren egy szigorú belső hang, és nem hagyja a „semmittevést” –, mert számukra a pihenés tényleg semmittevésnek számít. Ezt hozták otthonról, ezt látták a szüleiktől, a nagyszüleiktől, és automatikusan viszik tovább a mintát. Lehet, hogy értik, hogy szükségük lenne a kikapcsolódásra, ám a bűntudat erősebbnek bizonyul. Nekik szó szerint meg kell tanulniuk, hogy a pihenés nem semmittevés, hanem az energia visszatöltésének ideje, amit nyugodt szívvel megengedhetnek maguknak.

A puritán rend generációkon keresztül szigorúan szabályozta a mindennapokat. Aki nem tartotta be ezeket a szabályokat, az könnyen kikerülhetett a közösség megtartó hálójából. Ezért aztán – néhány „fekete bárányon” kívül – a legtöbben beálltak a sorba. Imádkoztak és dolgoztak, a világi hívságokat pedig elítélték. Mielőtt kizárólag a negatív oldalát látnánk a történetnek, ne felejtsük el, milyen fontosak a közösségen belül a rendezőelvek. Ezek adják a kapaszkodókat, és segítenek eldönteni, mi helyes, mi nem, mi követendő, és mit kell elvetni, mitől kell tartózkodni. A szilárd világnézet egyszerre lehet áldás és átok. Megtarthat a nehézségekben, irányt mutathat bizonytalan időkben, ám ha túl merev, akkor szinte megfojt, és megakadályozza, hogy rugalmasan alkalmazkodjunk a változó körülményekhez. A szabály, amiből hiányzik az ember, nem sok üdvöt ígér.

A generációk közötti átmenet során jó esetben a szabályok is mérlegre kerülnek, és megtörténhet a szükséges átalakítás. Egy kellően érett szülő képes elfogadni, hogy gyermeke nem mindent vesz át az ő igazságaiból. Szolgalelkű ember helyett rugalmas csemetét igyekszik nevelni, aki mer a saját útján járni.

Ha azonban a felnőttből hiányzik a rugalmasság (végső soron az érettség), megrettenhet. Általában ilyenkor hangzanak el az „Amíg az én kenyeremet eszed…” kezdetű mondatok.

Mielőtt bárki felett elhamarkodottan pálcát törnénk, igyekezzünk megérteni a szülők oldalát is. Ha a gyerek szakít a hiedelmeikkel, az azt az üzenetet is magában hordozza, hogy azok az elvárások, korlátok, amelyek a szülők egész életét meghatározták, talán nem is igazak. A gyerek döntéseinek fényében értéktelennek, fölöslegesnek láthatják saját életüket. „Minek ragaszkodtam az igazságaimhoz, lám, bebizonyosodott, hogy semmit nem érnek, hogy máshogy is lehet élni” – ha a szülők fejében így áll össze a történet, akár mélyebb életválság is bekövetkezhet. Vannak szülők, akik ezt a szembesülést csak úgy képesek elkerülni, ha eltolják maguktól az elveiknek tükröt tartó gyermeküket. Az összeomlástól való félelem olyan erős lehet, hogy inkább árulónak kiáltják ki a gyereket, akitől jobb eltávolodni.

A gyerekek helyzete sem egyszerű. A korai éveinkben feltétel nélkül hiszünk a szüleinknek. Életbölcsességeiket gondolkodás nélkül építjük be a világról kialakított elképzeléseinkbe. Amikor elkezdünk saját tapasztalatokra szert tenni, és ezek nem fedik az otthonról hozott régi igazságokat, felmerül a lojalitás kérdése. Ha elengedjük a szülői intelmeket, irányvonalakat, akár a kapcsolatunk is veszélybe kerülhet. Ilyenkor az a kérdés feszíti az egyént, hogy hova álljon: a szülő vagy a saját igazsága mellé. A szülőhöz vagy önmagához legyen hűséges.

Gáborral sokat beszélgettünk a családból kapott minták erejéről, a harag és neheztelés érzéseiről, csalódottságról és eltávolodásról. Konfliktusok esetén – ahogy ő és a szülei is tették – sokan választják a lezárást, az elhidegülést. Gyakran könnyebb hátat fordítani, mint megtalálni azokat a mondatokat, gesztusokat, amik segítenek közelebb kerülni egymáshoz. A kapcsolatban meglévő feszültségek azonban akkor is hatnak, ha nem veszünk róluk tudomást, ha igyekszünk azokat kizárni a tudatunkból. Az „engem ez már nem érdekel, végeztem vele” a legtöbb esetben inkább csak vágy marad. A lélek egészen más törvények szerint működik. A családtagjainkkal nem tudunk „végezni”. Bert Hellinger, a családállítás atyja ezt nevezte az odatartozás jogának, amit bármennyire is igyekszünk, nem tudunk felülírni. A vérségi kötelékek elszakíthatatlanok – csak a kapcsolat az, ami megszakadhat.

Nyitni persze egyáltalán nem könnyű feladat. „Nehogy már én alázkodjak meg” – mondják sokan, mert önérzeti kérdést csinálnak abból, hogy ki tegye meg az első lépést a rendezés felé. Én azt hiszem, az érzelmi érettség sokat segít abban, hogy képesek legyünk felülemelkedni a megbántottságunkon vagy sértettségünkön, és elkezdjük keresni az utakat egymáshoz. Ez természetesen nem lehet egy pökhendi gesztus, amely azt sugallja, hogy „lám, én már annyira fejlett lélek vagyok, hogy akár le is ereszkedek hozzád”. Ezzel csak olajat öntünk a tűzre. A kezdeményezés akkor lehet sikeres, ha előtte kellően megdolgoztuk a fájdalmunkat és haragunkat, és már nem elégtételt szeretnénk venni, hanem a kapcsolat rendezésére és magasabb szintre emelésére vágyunk.

Itt természetesen nem a nagy traumák, a másik által okozott testi-lelki abúzusok esetéről beszélek, hanem a túlreagálások, a sértődöttség okozta feszültségek következtében kialakult eltávolodásokról. Számtalan családban puszta neheztelésből fordítanak egymásnak hátat, majd makacsul ragaszkodnak a kialakult helyzethez. Gyakran évek, évtizedek is eltelnek így. Egy idő után aztán az eltávolodás válik megszokottá, és már senkinek eszébe sem jut erőfeszítéseket tenni a békülés érdekében. Pedig sokkal kevesebb a reménytelen eset, mint gondolnánk. Több olyan családdal is sikeresen dolgoztam, ahol csak a kezdeti ellenállásokat kellett oldani, hogy újra elinduljon a párbeszéd.

Gábor történetében is megjelent a fordulat. Nem kellett hozzá más, csak egy kis bátorság. Egyik látogatása során már megvacsoráztak, amikor apja szólt, hogy még el kellene rendezni az állatokat. Gábor tétován ballagott utána, félszívvel próbált segíteni. Az apja, mint mindig, most is nagy lendülettel emelte meg a karám ajtaját. A mozdulat azonban félúton elakadt. Már nem bírta el úgy, ahogy korábban. Egyetlen pillanat volt csak. A sebezhetőség, a gyengeség egyetlen pillanata. Gábor odalépett, és a helyére illesztette az ajtót, majd az apja keze után nyúlt. Ott álltak egymással szemben, aztán odahúzta magához az apját, és hosszan átölelte. Amikor elengedték egymást, mindkettőjüknek könnyes volt a szeme. Azon az estén, annyi év után végre beszélgettek. Gábor mesélt, az öreg meg nagyokat hümmögve hallgatta. Lassan repedezett a páncél, ami nemcsak védte, de el is választotta őket egymástól. Végül hajnalig beszélgettek, és mire pirkadni kezdett, évtizednyi teherrel lett könnyebb a lelkük. „Azon az estén megint lett apám” – mondta Gábor.

A szégyen ereje

A pénzzel, az anyagi helyzetünkkel kapcsolatban sok érzelem megjelenhet, ám a leggyakrabban talán a szégyen üti fel a fejét. Már egészen kicsi gyerekeknél is megfigyelhető, hogy a birtokolt tárgyak szerint alakítják ki a csoportban a rangsort. Zsófikával, akinek olyan szép csillámos pólója van, többen akarnak barátkozni, mint azzal a kislánnyal, akinek egyszerű, a fogyasztói társadalom kis katonái által kevésre értékelt felsője van. Benne már ott, az óvodás csoportban kialakulhat a szégyen érzése, amit aztán jó ideig cipelhet magával. Emlékszem azzal a fiatal lánnyal folytatott beszélgetésemre, akinek négyéves korában mondta vele egykorú társa, miközben az ékszerét csodálta, hogy „ti ezt a delfines karkötőt nem is engedhetnétek meg magatoknak”. A mondat mélyre ment. Ma is lesütött szemmel és lángoló arccal beszél róla.

De annak a férfinak a története is örökre velem marad, aki állandó kívülállósággal küzdött. Kövér kisfiú volt. Csúfolódó hangok állandó céltáblája. Malac, röfi, hájfej – már nem is emlékszik, melyik fájt jobban. Náluk mindenki duci volt. Szerettek enni. Az egész család ragyogó szemekkel leste a sülő hurkákat, a zsíros tarjákat, a kerek dagadókat. Amikor végre elkészültek a finomságok, élvezettel falatoztak. Az apa hentes volt. Mindennap hajnalban kezdett dolgozni, aztán munka után ő ment érte az óvodába. Együtt ballagott haza apa és fia. Fogták egymás kezét, és beszélgettek.

Aztán egy napon apja puha, párnás kezén megérezte a hús szagát. Ez a szag hirtelen mindent megmagyarázott. Összeállt a kép. Az egész kövérség e miatt a szag miatt van. Ezért más ő, mint a többiek. Az apja miatt. Ő az oka a kiközösítéseknek. Meglett a bűnös. Ettől kezdve már nem tudott olyan őszinte szeretettel nézni az apjára. Szégyellte, amikor érte ment, szégyellte, ahogy sétáltak hazafelé, és szégyellte felnőttként is. Már rég nem volt kövér, már rég karriert csinált, mégis kevesebbnek és silányabbnak érezte magát másoknál.

Az első lépés a gyógyulás felé, ha nevet tudunk adni a bajnak. Nevet kell adnunk az érzésnek, hogy tudjuk, mivel állunk szemben, és képesek legyünk megbirkózni vele. Moneyshame – az angolszász önsegítő szakirodalomban így hívják a pénzzel, illetve leginkább annak hiányával kapcsolatos szégyent. Amikor úgy érezzük, hogy anyagi helyzetünk miatt másokkal szemben alulmaradunk, kínzó fájdalmat élünk meg. És ez nem túlzás!

Agykutatók meggyőzően bizonyították, hogy a szégyen kiváltotta fájdalom ugyanazokon az idegpályákon zakatol végig, mint a testi fájdalom – vagyis a szégyenérzet semmivel sem fáj kevésbé, mint amikor eltörjük a lábunkat. Egy különbség azonban mégis van: a törött láb összeforr, emléke idővel halványodik, a szégyen érzése azonban életünk végéig megmaradhat. Ha egyszer beköltözött az életünkbe, egykönnyen nem szabadulunk tőle.

Viki, a húszas évei végén járó gyógyszerész nagy szegénységben nevelkedett. Először apja vált az alkohol rabjává, majd elkeseredett anyja is követte a szenvedély zsákutcájába. Lassanként mindenüket elveszítették, a napi megélhetésük is bizonytalanná vált. Viki kisgyerekként soha nem tudta, lesz-e vacsora aznap, vagy megint éhesen kell lefeküdnie, miközben szülei bódultan ülnek valamelyik kocsmában. Nagyszülei korán meghaltak, így egy jóakaratú szomszédasszonyon kívül senkire nem számíthatott. Ez a nő, bár maga is nehéz körülmények között élt, időnként adott egy kis kenyeret neki, vagy áthívta egy tál levesre. „Menekülj innen, menekülj – mondogatta neki mindig –, eszedbe ne jusson ebben a nyomorban maradni!”

Nem, Vikinek eszében sem volt a faluban maradni, hiszen bármerre ment a parányi településen, mindig úgy érezte, az emberek megvető pillantása követi. Szégyellte a szegénységüket, és minden alkalommal legszívesebben elsüllyedt volna, amikor hol az apját, hol az anyját támogatta haza. Menekülni akart, kikerülni ebből az életből. Jó eszű, szorgalmas lány volt, gond nélkül bejutott a gimnáziumba, majd az egyetemre. A tanulás mellett takarítást vállalt, így tudta eltartani magát. Az egyetem elvégzése után felköltözött a fővárosba, egy zsebkendőnyi kis lakást is sikerült bérelnie. Boldog volt. Egészen addig, amíg meg nem ismerkedett egy férfival, aki nagyon megtetszett neki. A vonzalom kölcsönösnek bizonyult, ám akadt egy kis gond: a szégyen. Viki úgy érezte, életkörülményei vállalhatatlanok a férfi előtt. Biztos volt benne, ha kiderül, hogy a város egy kevésbé elegáns környékén egy omladozó bérház apró kis lakásában él, a férfi azonnal hátat fordít neki. Érezte ő, hogy van ebben valami irreális, és azt is számtalanszor mondogatta magának, hogy ha ez így lenne, akkor jobb is, ha elválnak útjaik, mégsem tudta rávenni magát egy őszinte beszélgetésre. Inkább ködösített, ki-kitért a találkozások elől, vagy ha mégis elfogadott egy esti meghívást, mindig úgy intézte, hogy a férfi ne tudja hazakísérni.

Egy téli este azonban már nem tudott mit kitalálni. Sűrű havazás kezdődött, a férfi pedig ragaszkodott hozzá, hogy a zord időben hazavigye. Viki bepánikolt. Végső kétségbeesésében „mentő” ötlete támadt. Egy elegáns budai negyedbe vitette magát, ahol egy kellően tetszetős ház előtt kiszállt, és elköszönt a férfitól. Azon a késő estén, ahogy a sűrű hóesésben megszégyenülten baktatott hazafelé, egészen világosan tudta, hogy le kell számolnia gyermekkora árnyaival.

Ez a tragikomikus történet rávilágít a szégyen természetrajzára. A szégyen – bár nagyon egyéni érzésnek tűnik, hiszen a másik ember semmit sem érzékel belőle, mégis – kapcsolatban jön létre. Amikor teljesen egyedül vagyunk, nem szégyenkezünk. Az érzés akkor lángol fel, ha akár a fantáziánkban, akár a valóságban megjelenik a másik. „Szégyellem magam előtted” – ez a kifejezés ragyogóan tükrözi a szégyen társas jellegét. A szégyen érzése nem születik velünk. Ezért is soroljuk a másodlagos, úgynevezett önértékelési érzések közé, mint a bűntudatot vagy a büszkeséget.

18-24 hónapos kor körül kezd kialakulni az öntudat, vagyis az a képességünk, hogy magunkat másoktól elkülönülten tudjuk megélni. Ekkortól a kisgyerek már érti, hogy ő és a másik nem két testben élő azonos lélek. Rájön a határokra, kezdi felfogni, hogy más érzések, gondolatok, vágyak működnek benne, mint a másik emberben. És meglátja önmagát a másik tekintetében. Ez a felismerés egy „szégyenkrízist” hoz magával – írja Jens L. Tiedemann Szégyen{3} című könyvében. Szerinte „a szégyen a legkönnyebben generalizálódó, a legnagyobb terjedési sebességgel bíró, és így a leggyorsabban elárasztani képes érzelem”. Ez a tokától bokáig hatás és a tartós megmaradás teszi olyan nehézzé a kezelését.

A szégyennel egyáltalán nem könnyű dolgozni. Gyakran még a terapeutáknak is nehezükre esik piszkálgatni a szégyen akár generációkra visszanyúló gyökereit. Saját megmunkálatlan viszonyuk a szégyennel tudattalanul arra késztetheti őket, hogy inkább kerüljék a témát. A szégyennel azonban szembe kell nézni. Meg kell szelídítenünk az érzést, hogy megkapjuk a felszállási engedélyt, és valóban segíthessük a kliens önbecsülésének megerősödését.

Ha a szégyen érzése feldolgozatlan marad, akár az egész életünk a menekülésre épülhet. A következő eset erről szól.

Péternél az ötvenes évei elején prosztatarákot diagnosztizáltak. Az élete egyetlen pillanat alatt összeomlott. Ott ült az elegáns magánklinikán, émelygett, szédült, és miközben az orvost hallgatta, csak arra tudott gondolni, hogy ez csak valami rossz tréfa lehet. Ő, a sikeres üzletember, a kemény férfi nem lehet rákos. Mi köze neki ehhez az egészhez? Hogy kerül ide? Mit keres ebben a történetben? Egészen addig azt gondolta, a rák a gyengék betegsége, így vele soha nem fordulhat elő. Ő erős, határozott, igazi nyertes alkat. Addig a napig sem betegségre, sem az elmúlásra nem gondolt. Jól élt. Bár sokat dolgozott, szórakozásra, utazásra is jutott ideje. Körbejárta a fél világot, látta a legcsodálatosabb tengerpartokat, evett a legjobb éttermekben, ivott a ledrágább whiskykből, szívta a legkülönlegesebb szivarokat. Az élete minden külső jel szerint rendben volt. És akkor jött az érthetetlen, felfoghatatlan pillanat. Ám a kezdeti sokk után gyorsan összeszedte magát, és attól kezdve hadvezérhez illően tervezte meg és szervezte a saját kezelését. Külföldi orvosokkal konzultált, szakértőkkel levelezett, és semmit nem bízott a véletlenre.

A legnagyobb nemzetközi szaktekintély műtötte, aki az operáció után örömmel biztatta, hogy a korai diagnózisnak köszönhetően minden esélye megvan a teljes felépülésre. Péter megnyugodott. Néhány hét kihagyás után vissza is tért a munkahelyére. Egészen pontosan: visszatért volna, ám valami nem stimmelt. Hiába csinált mindent a régi rutin szerint, valahogy nem találta a helyét. Ténfergett, el-elfelejtette a megbeszéléseket, nem válaszolt az e-mailekre, az idő teljesen kifolyt a kezei közül. Régen villámsebesen oldotta meg a problémákat, lényegre törően tárgyalt, most csak hümmögött, és képtelen volt dönteni.

– Úgy érzem, nem tudom, ki vagyok, és mit akarok – ez volt a nyitómondata, amikor először leült velem szemben.

– Mit jelent ez pontosan? – kérdeztem.

– Nehéz ezt megfogalmazni, de olyan, mintha nem magamat látnám, amikor belenézek a tükörbe. Nemcsak az arcom, de az egész életem idegen lett. A betegség előtt úgy éreztem, a helyemen vagyok. Elértem mindent, amire vágytam. Most nem vágyom semmire. Kiürült minden. Mintha légüres térben lennék.

– Úgy tűnik, a betegsége alaposan szétzilálta azt a valamit, amit úgy hívunk, identitás. Test és lélek nem válik szét egymástól. A fizikai problémák a pszichés működésre is hatással vannak.

Elmondtam neki, hogy Lear király drámája jutott róla eszembe. Az öregedő, önmagát elveszítő király története felkeltette az érdeklődését. Kétségbeesett mondataival tökéletesen tudott azonosulni: „Ismer engem itt valaki? Hisz ez nem Lear! Így jár Lear, így beszél? (…) Hol, aki megmondja, mi vagyok?”{4}

Azt javasoltam, az első néhány alkalommal beszélgessünk a határozott, sikeres vállalkozói énjéről. Az az identitás még szilárdnak tűnt, nézzük meg, mi mindent tudunk róla. Tárjuk fel a történetét, nézzük meg, hogyan formálódott, hátha találunk benne olyan támpontokat, amik segítségére lehetnek abban, hogy a jelenlegi zűrzavarból valami értelmes egészet alakítson ki.

– Anyám a téeszben volt bérszámfejtő, apám is ott dolgozott, villanyszerelő volt. Azt hiszem, kicsi gyerekként nem tudtam megítélni, mennyi pénzünk van, akkor még nem is érdekeltek ilyen dolgok. Talán hétéves lehettem, amikor először derengeni kezdett, hogy van, amit mi nem engedhetünk meg magunknak. Egy osztálytársam apja kamionozott. Náluk láttam először igazi matchboxot. Csorgott a nyálam, de otthon nem szóltam egy szót sem, mert ösztönösen tudtam, hogy azzal csak bántanám a szüleimet. Az iskolában közepesen tanultam, egy dolog érdekelt: a zene. Valahogy kikönyörögtem, hogy engedjenek gitározni. Állandóan a kottákat bújtam, nyűttem a húrokat. Még egy zenekart is alapítottunk, és marha fontosnak képzeltük magunkat. Mondjuk, a zeneiskolai tanárom szerint igazi tehetség voltam. Ő mondogatta, hogy nem szabadna mást csinálnom, nekem a zene az utam.

– Aztán mégis letért erről az útról. Mi történt?

Péter hosszan hallgatott. Elgondolkodva meredt maga elé, cipője orrával a szőnyeg rojtjait igazgatta. Amikor rám nézett, egészen komor volt a tekintete.

– Érettségi utáni nyáron a zenekar egyik tagjával kimentünk Németországba. Neki ott élt a nagybátyja, az alagsori kis lakásában meghúzhattuk magunkat. Fedél volt a fejünk felett, pénzt meg utcazenélésből kerestünk. Kiálltunk egy térre, és nyomtuk egész nap. Jöttek-mentek az emberek, látszott rajtuk a jólét. Jók voltunk, úgyhogy nem fukarkodtak, a nap végére mindig szép kis summa gyűlt össze. Aztán egyik nap jött egy öltönyös pasas. Már messziről kiszúrtam. Olyan elegáns volt, hogy még abból a közegből is kitűnt. Átvágott a téren. Felénk se nézett. Aztán hirtelen megtorpant, visszalépett, és 100 márkát dobott a kalapunkba. De nem a pénz volt a lényeg, hanem ahogy ezt tette. Még ma is látom a tekintetét. Valami végtelen szánalom volt benne. Nem tudom, miért csinálta, talán a lelkiismeretét akarta megnyugtatni, fogalmam sincs, de velem ott megfordult a világ. Addig is volt, hogy bántott a csóróságom, de ott mintha a világ összes szégyene belém mart volna. Azon a nyomorult téren megfogadtam, hogy gazdag leszek. Történjen bármi, én soha többé nem akarom, hogy szánakozó tekintettel nézzenek rám. Még másnap felültem a vonatra, és hazautaztam. Attól kezdve csak a pénz érdekelt. A gitárt felvittem a padlásra, és terminátor-üzemmódra váltottam. Hát, ez az én történetem, Noémi.

A következő hónapok nagy munkával teltek. Beszéltünk az élet értelméről és értelmetlenségéről, az önmagunkhoz való hűségről. Elgondolkodtunk lehetséges életutakról. Megvizsgáltuk, mi történne, ha egyik napról a másikra mindent elveszítene. Ki hogyan reagálna a környezetében. Péter számára fájdalmas volt a felismerés, hogy azok, akikkel körülvette magát, feltehetően a pénze, és nem a személyisége miatt vannak vele. Amikor megpróbált a szokásos összejövetelek egyikén a benne zajló folyamatokról beszélni, falakba ütközött. A haverjai csak veregették a vállát, hogy ugyan-ugyan, szedje már össze magát, és töltötték is neki a pezsgőt, hogy jobb kedvre derítsék. Végtelenül csalódott lett. Úgy érezte, hatalmas hibát követett el.

A terápiának ezen a pontján az a veszély fenyegetett, hogy Péter egész addigi életét elértékteleníti magában. Sokat dolgoztunk azon, hogy értelmet találjon életének abban az időszakában, amikor a pénz volt számára a legfontosabb. Meséltem neki Erik H. Erikson elméletéről, aki úgy gondolta, egész életünk a fejlődésről szól. Szerinte az identitásunk kialakulása nem zárul le a kamaszkor végével, hanem életünk végéig tart. Elképzelése szerint születésünktől kezdődően nyolc nagyobb szakaszon kell áthaladnunk. Ezek a szakaszok rendre új elvárásokat támasztanak velünk szemben, és újabb és újabb fejlődési feladat megoldását követelik tőlünk. Az élethez való ilyen hozzáállás elegendő teret enged annak, hogy újra és újra átgondoljuk, honnan jövünk, és megvizsgáljuk, hogy jó irányba haladunk-e. Ha az derülne ki, hogy szükség van némi korrekcióra, bátran megtehetjük. Ez nem kudarc, hanem a tudatosság működtetése az életünkben.

Péternek tetszett a gondolat. Megnyugtatta, hogy semmi nincs még lezárva, a fejlődés lehetősége előtte is folyamatosan nyitva áll, rajta múlik, mit kezd vele. A betegsége szembesítette az élet végességével, és kegyetlen erővel világított rá, hogy azok az értékek, amiket az elmúlt évtizedekben követett, távol álltak valódi énjétől. Rájött, hogy a pénz a szégyen enyhítésére szolgált, ám miközben a kellemetlen érzéstől menekült, elveszítette önmagát.

Az elkövetkező évben átalakítást hajtott végre. Több vállalkozását eladta, a korábbi társaságától visszahúzódott, és új baráti kört alakított ki maga körül. A régi zenekarból néhányan újra összeálltak, és hetente kétszer örömzenéltek. A változást a családja is örömmel fogadta. A korábban mindig feszült, nehezen megközelíthető ember most hosszan, mélázva üldögélt otthon, a gyerekei meg lassan köré gyűltek. „Én most ismerem meg a családomat” – mondta egyik alkalommal, és mindketten úgy éreztük, a beszélgetéseink nem voltak hiábavalók.

Lelkileg egészséges ember az, akinek a teljesítménye összhangban van a képességeivel, szoktuk mondani. De mi van azokkal, akiknek az anyagi helyzete nincs összhangban a befektetett munkájával? Dolgoznak – nem is rosszul, nem is keveset –, ám valahogy mégsem tudnak egyről a kettőre jutni. Mintha saját pénzügyi gyarapodásukat szabotálnák.

Amikor Kinga, a harmincas évei közepén járó grafikus felkeresett, fogalma sem volt, mi gátolja az anyagi önérvényesítésben. Már több karrier és business coachnál járt, ám nem nagyon jutott előre. Még egyetemista korában kezdett bedolgozni egy nagy cégnek. Munkájával annyira elégedettek voltak, hogy a diploma megszerzése után úgy döntött, nem keres magának állást, hanem saját vállalkozást alapít. Ettől kezdve ez a cég látta el megbízásokkal. Mivel régi, bejáratott kapcsolatuk volt, komolyabb ártárgyalásra soha nem volt szükség. Kinga munkájának híre ment, és mások is érdeklődni kezdtek a kreatív szakember iránt. Egyre többen keresték meg izgalmas projektekkel. A probléma ekkor kezdődött. Kinga rájött, hogy amíg a megbízás grafikai részéről van szó, elemében van, ám amikor az anyagi kérdésekre kerül sor, elveszíti a magabiztosságát. Az a nő, aki egyébként választékosan beszélt, akit élvezet volt hallgatni, teljesen megváltozott, amikor pénzről kellett volna tárgyalnia. Ahogy ő mondta: debilizálódott. Úgy érezte, mintha hirtelen elbutult volna. Feszengett, hebegett-habogott, mint aki egy értelmes mondatot sem tud összerakni. Hiába volt tisztában a munkája értékével, rendszeresen belement a számára kedvezőtlen megállapodásokba.

Ezt a folyamatot így idézte fel: „Egy ideig még tartom magam, de ha a megrendelő kicsit is erőszakosabb, inkább mindenre rábólintok, csak hogy minél előbb szabaduljak a kínos helyzetből.” Utólag persze mindig dühös volt, és nem értette, hogy lehetett olyan „tehetetlen, mint egy kisgyerek”. Számtalanszor elhatározta, hogy kiáll magáért, ám az éles helyzetekben rendre jött a kínlódás meg a lefagyás.

Az intenzív testi élmények azt súgták, lehet valami a múltjában, ami alattomosan megakadályozza, hogy érett felnőttként viselkedjen. Azt javasoltam neki, mielőtt különböző önérvényesítő technikákkal próbálkoznánk, nézzük meg, mi lehet számára a pénz többletjelentése. Milyen – talán rég elfeledett – emlékei, meghatározó tudattalan érzései kapcsolódnak az anyagiakhoz. Kingát felvillanyozta az ajánlatom. Eddig eszébe sem jutott, hogy a gyerekkorának bármi köze lehet az ügyetlenül levezetett üzleti tárgyalásaihoz.

Beszélgetni kezdtünk. A családjáról kérdeztem, a szülei munkájáról, házasságukról, az anyagi helyzetükről. Ahogy mesélt, fokozatosan kirajzolódott a múlt. Kinga egy vidéki kisvárosban nőtt fel. Szülei tisztviselőként dolgoztak, akiknek a fizetése ritkán tartott ki a hónap végéig. Élénken emlékszik, hogy minden hónap huszadika körül elkezdődtek az ingerült szóváltások, aztán a hangos veszekedések és ajtócsapkodások. Hogy a házasság az anyagi gondok miatt romlott-e meg, vagy szülei eleve nem illettek egymáshoz, ma már kideríthetetlen. Amit most Kinga fel tud idézni, az az anyja keserűsége:

– Anyám örök elvágyódó volt. Ritkán mondta, de mindig éreztem, ha tehetné, messzire futna. Utálta a szűkös panellakásunkat, azt, hogy tele vagyunk korlátokkal. Életre vágyott. Utazásokra, kalandokra, izgalmakra, színházra, mozira, hajnalig tartó világmegváltó beszélgetésekre izgalmas emberekkel. Ehelyett maradt az 56 négyzetméter fojtogató légköre meg az apám, aki egyáltalán nem tudta megadni neki mindazt, amire vágyott.

– Ezt már gyerekként is ilyen pontosan érezte, vagy csak felnőttként rakta össze a képet?

– Én ezt egészen kicsi koromtól tudtam. Tudja, a szülőknek fogalmuk sincs arról, mennyi mindenre figyelnek a gyerekeik. Azt hiszik, a kölykök hülyék, pedig csak kicsik.

– Mondja, volt ebben a nemszeretem életben bármi, ami ha ideiglenesen is, de kis feltöltődést, menekülést jelentett az anyukájának?

– Hát, nem sok. Illetve most, hogy kérdezi, szerintem az évenkénti bulgáriai nyaralás ilyen menekülés lehetett.

– Meséljen nekem erről! Hogyan tudták a szülei előteremteni a nyaralás árát, ha hónap végére már pénzzavarral küzdöttek?

Kinga mesélni kezd. Látjuk az anyját, ahogy a varrógép fölé görnyed, hogy az esti-éjszakai pluszmunkából legyen pénz a vágyott nyaralásra. Ott ül ő is a kisszobában, segít hajtogatni az elkészült darabokat. Aztán egy újabb kép is előbukkan. Hónap eleje van, jön a vállalkozó, és hozza a pénzt a ruhákért. Kinga élénken emlékszik ezekre az estékre. Anyja ül a konyhaasztalnál, és a nyaralási pénzt számolja. Ajkai jellegzetesen szétnyílnak, mozdulataiban, tekintetében mohóság tükröződik. A kislány figyeli, és egyszerre érez szégyent, szomorúságot és magányt. Szégyent a szegénységük és az anyja mohósága miatt, szomorúságot, amiért az anyja láthatóan boldogtalan, és magányt, mert ezekben a pillanatokban egészen pontosan tudja, hogy nincs közük egymáshoz. Az anyja egy másik világban van, abban a vágyottban, ahol nincsenek kötöttségek, anyagi korlátok, ahol nincs szeretetlen házasság, csak ő van, és az álmai.

Kinga az emléket és vele együtt az érzéseket hosszú évekre eltemette. Tudatosan nem emlékezett rá, a régi élmény nyíltan és felismerhetően nem zavarta meg az életét, mégis ott volt vele, és amikor anyagiakról kellett volna tárgyalnia, lebénította. Számára a pénz nem egyszerű fizetőeszköz vagy a munkájának ellenértéke volt. Már ott gyerekkorában elveszítette önálló jelentését, és anyja leleplezett érzelmeinek szimbólumává vált. Szégyen, szomorúság, magány – Kinga idegpályáin száguldott a múltból jövő információ. Stressz-szintje – minden számára érthető ok nélkül – megemelkedett, amire lefagyással reagált. Ahogy kislányként tehetetlenül nézte az anyját, úgy felnőttként is ez a tehetetlenség kerítette hatalmába, amikor felmerült a téma.

Hogy a történetek láncolatát és Kinga felnőttkori viszonyulását megértsük, forduljunk kicsit a fejlődéspszichológia felé, és nézzük meg, hogyan alakul ki a gyermek világképe. Számtalan vizsgálat bizonyítja, hogy életünk elején erőteljesen egocentrikusan gondolkodunk. Ebben a korban ez nem önzést jelent, csupán annyit, hogy mi állunk a történések középpontjában. Ha a szüleink ingerültek, mi idegesítettük fel őket; ha anyánk szomorú, az csak azért lehet, mert mi nem felelünk meg az elvárásainak; ha boldogtalan, ha elvágyódik, az is csak azért lehet, mert mi nem vagyunk elég jók. „Ha jó lennék, anyukám nem lenne szomorú” – gondolja a kisgyerek, mert még nem rendelkezik olyan belátási képességgel, amely segítene neki megérteni, hogy nem ő az oka az anyja (szülei) viselkedésének vagy érzéseinek. A gyerekek nem tudják, hogy szüleiknek van egy tőlük független élete is. Azzal sincsenek tisztában, hogy ebben az életben lehet elvágyódás, boldogtalanság és frusztráció, ahogy lehet benne csalódottság, szomorúság vagy egy másik élet utáni sóvárgás is. Ez akkor is történhet így, ha a szülő a gyermekét teljes szívével szereti. Amikor a szülő ráadásul nem képes éretten kezelni az érzéseit, és saját rossz döntéseinek következményeiért tényleg a gyereket okolja, nagyon mély sebeket tud ütni a gyerek önbecsülésén.

Kinga a lelke mélyén magát okolta anyja boldogtalanságáért. Úgy gondolta, ha ő nem lenne, vagy ha jobb gyerek lenne, anyja is boldogabb lehetne. Éretlen kis fejében az is megfordult, hogy ha nem kellene neki új cipő, amikor kinőtte, ha kevesebbe kerülne a ruhája, talán több pénzük lehetne. A pénz, a „nem vagyok elég jó” érzése, a szégyen és anyja mohó tekintete furcsa eleggyé állt össze a tudattalanja rejtekében. Zsigeri meggyőződésévé vált, hogy aki nem elég jó, annak nincs joga kiállni magáért. Hiába tudta, mennyit ér a munkája, a racionális tudást a negatív énképből feltörő érzések könnyedén felülírták. Ezt csak tetézte, hogy a pénz már önmagában is a szégyen és a magány élményét idézte fel benne. Ezért bénult le minden alkalommal, és ezért nem segítettek neki a korábban megtanult önérvényesítő technikák. A probléma mélyebben gyökerezett. Nem a technika hiányzott, hanem a meggyőződés, hogy érdemes a munkáját megillető díjazásra.

A továbbiakban az volt a feladatunk, hogy a pénzről lefejtsük a hozzá tapadt fájdalmas tapasztalatokat, és a helyére tegyük Kinga életében. Ahhoz, hogy ez sikerüljön, a személyiség mélyrétegeiben kellett változást előidéznünk. Kinga eredetileg néhány alkalmas „gyorstalpalóra” számított, ám végül közel két évig dolgoztunk együtt, míg mindketten úgy éreztük, hogy az önbecsülése kellően megerősödött.

Ebből a történetből is kirajzolódik, milyen mélyen meghatároz bennünket a gyermekkorunk. Felnőve sokszor igazi nyomozónak kell lennünk, hogy kiderítsük, milyen személyes mítoszok, egyéni jelentések kapcsolódnak egy-egy tünethez vagy működésmódhoz.

A gyermeki agy a tanulásra van kitalálva. Érzékenyen és nyitottan gyűjti a környezetből származó információkat, és azokból formálja meg a maga igazságait. Ezek az igazságok később bemerevednek, és makacsul ellenállnak a változásnak. Sokak elhatározása, hogy „mostantól máshogy csinálom”, éppen azért fut zátonyra, mert a gyerekkorban beégett összefüggéseket lehetetlen a puszta akarattal megváltoztatni. Ennek legfőbb oka a tapasztalatok összetettsége. Amikor valami történik velünk, hatására egyszerre alakulnak ki érzelmek, gondolatok és testi élmények. Ezek egy nagy összefüggő élménycsomaggá állnak össze. Ha egy esemény nagyobb horderejű, vagy gyakran, rutinszerűen ismétlődik, illetve ha egy számunkra fontos személy is részt vesz benne, akkor az élménycsomag különleges jelentőségre tesz szert. Még évtizedekkel később is elég egy apró részlet – egy illat, egy fénysugár, egy hangsúly –, ami a régi helyzetre emlékeztet, és azonnal a múltban találjuk magunkat. Bár felnőttként állunk ott, mégis pont úgy érezzük magunkat, mint gyermekkorunkban. Időutazás ez a javából.

{1} Elvis Presley: Blue Suede Shoes

{2} „Money Beliefs and Financial Behaviors: Development of the Klontz Money Script Inventory”, Journal of Financial Therapy, 2011.

{3} Ford.: Szegő Andrea, Oriold és társa Kft., 2018.

{4} Ford.: Vörösmarty Mihály