A Garrenek műve regényciklus első része

részlet

Copyright © Márai Sándor jogutódai,

S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla–Sztojkov Irodalmi Ügynökség közvetítette.

© Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Oláh Gábor

In memoriam Lola

Bevezető

Ez a könyv új, átdolgozott kiadása egy regényciklusnak, mely 1934 és 1947 között a volt budapesti Révai könyvkiadó gondozásában, Zendülők, Féltékenyek és Sértődöttek cím alatt, öt kötetben látott napvilágot. A hatodik, befejező kötet – Művészet és szerelem címmel – 1948 tavaszán már elkészült a nyomdában, de nem került nyilvánosság elé, mert az évben bekövetkezett politikai változások miatt elhagytam az országot. Ez a kötet most Sereghajtók címmel zárja a kiadványt.

Amikor a teljes regényciklus egybefogó új kiadásban jelenik meg, talán időszerű tájékoztatni az olvasót, igazában mi volt az író szándéka? A Zendülők és a Féltékenyek a második világháborút megelőző évtizedben jelentek meg, amikor az első világháború kataklizmája még utórengésekkel jelentkezett a kortársak tudatában. A három kötet megjelent francia, német és spanyol fordításban, de a Sértődöttek című folytatást az 1940–43-as években már a fióknak írtam, mert a bekövetkezett politikai változások nem adtak módot a közzétételre. Most, amikor az új kiadás alkalmából ezek a kötetek is – melyek 1947-ben jelentek meg először – újra napvilágot látnak, a levonatok javítása közben visszatért az idő emléke, amikor légszomjas magányban iparkodtam rögzíteni, amit megéltem.

Nyugtalanító viszontlátás volt. Az elmúlt négy évtizedben ezek a kötetek hajóládában vándoroltak óceánokon át, földrészek között, ahogy az emigrációs életkörülmények megkövetelték. Olvasás közben most néha úgy tetszett, mintha sok minden, amit a második világháborút közvetlenül megelőző idő jelenségeiről feljegyeztem, egészében és részleteiben ráillene a második világháborút követő időszakra is. Oscar Wilde meghirdette, hogy az élet utánozza a művészetet. Ez elsőre elmegy, de közelről se füle, se farka. Az élet cselekmény, amely független a szellemi befolyásolástól. Az író az állandósult változás kockáiból összerakhat egy mozaikot, ami később úgy rémlik, mintha „előre látta volna” a kortüneteket. De az utópiák mindig elmaradnak a valóság mögött. A francia szólás – „plus ça change plus c’est la même chose”, tehát: „mentül inkább változik, antul inkább ugyanaz marad” – valószerűbb. Jelmezek és jelvények változtak az elmúlt fél évszázadban, de a cselekmény ugyanaz maradt: diktatúra, amely fojtogatja a szabad vélemény nyilvánítását, a szabad vállalkozást, és időnként háborúkat kezd, mert így remél menekülni belső és külső problémái elől. A jelmez néha barna, fekete vagy vörös, de az ember, akit a jelmezbe bújtatnak, ugyanaz, mert ugyanazt csinálja. A jelvény néha szvasztika vagy sarló és kalapács, de mindig parancsuralom, amely a jelvényt a kortárs mellére tűzi, és fojtogatja a szabad emberi együttélést. Az öreg német író, aki a regény ötödik kötetében, előkelő fogságában 1939-ben az egyik antihősnek számot ad a légszomjúságról, amiben él, négy évtizeddel később, most hasonló helyzetben fuldokol. A népszónok, aki az ütemesen hörgő piacon elszavalja a hitvallást az „osztály nélküli társadalomról”, ma is hazudik, mert osztály nélkül csak tömeg van, nincs társadalom. A század nagy perében, a parancsuralmi rendszer és a szabad demokrácia perében csak a stratégia változott. A peranyag ugyanaz maradt.

Ha egy biológust megkérdezünk, mi az élet, hol a küszöb, ahol az anorganikus anyag megváltozik és organikus anyag lesz? – azt feleli: „Az élet kémiai reakció.” És a biológus mestersége távlatában ez igaz. De az élet még valami más is: légkör is kell hozzá. A Garrenek tudtak erről, és amikor városokat és házakat építettek, ráadásul légkört is teremtettek hozzá…

San Diego, 1988

M. S.

Előhang

KÉT PIROS ÁSZ

Az orvos fia görcsbe merevedve feküdt az ágyon. Testét elöntötte a verejték, úgy érezte, láza van. Az ablak kivágását nézte, melyben az utca szegletes rajza – egy fa, egy háztető, három ablak – lassan homályosodott el. A szemközti kéményből vékony, egyenes füst szállt. A szobában, mely alacsony volt és boltíves, most már sötétebben derengett, mint künn az utcán. A nyitott ablakon át nyár eleji fülledt meleg ömlött, a párás szürkületben zöldesen fénylettek az utca gázlámpái. Tavaszi estéken lehull néha ez a láthatatlan köd, mely zöldre festi az utca fényeit. A konyhában ruhát vasalt és énekelt a cseléd. A nyitott ablak félrehajtott üvegtábláján átsercegett a vasaló parazsának tűzköre, mint mikor sötétben egy fadarabon kénes gyufát csiholnak; ilyenkor a folyosón a lány megforgatta feje fölött a tüzes vasdobozt.

Görcsben feküdt, nézett maga elé, émelygett. A banda már három órakor elment. Átmenet nélkül úgy rémlett, mintha szörnyű álomból ébredt volna; most mindjárt rendben lesz minden, csak fel kell ébredni, kilépni az életbe, s nyájas modorral és szorgalommal vinni valamire. Kínosan vigyorgott. Aztán lassan feltápászkodott, tagjai, öntudata egyenként tért vissza, lábát lelógatta, révetegen bámult maga körül. Ólmos mozdulatokkal kászálódott le az ágyról, a mosdóhoz ment, a sötétben tapogatózva megkereste a vizeskancsót, fejét a tál fölé hajtotta, s izzadt haját és homlokát lucskosra locsolta az állott, meleg vízzel. Víztől csöpögve, vakoskodva ment az ajtóhoz, kitapogatta a villanygombot. Leült az asztal elé, s bolyhos törülközővel szórakozottan dörzsölni kezdte haját.

Az ébresztőóra ketyegett az éjjeliszekrényen. Hét óra volt; már várták. Négy órán át feküdt így, görcsben, mozdulatlanul. Fejét forgatta, mint akinek szűk a gallérja, s ujját a gallér és nyaka közé illesztve igazít a kényelmetlen érzésen. Nehezen nyelt. A mosdóhoz ment, kezet mosott, szájvizet locsolt a pohárba, öblögette száját. A lány a konyhaajtóban észrevehette a diák szobájában a világosságot, mert elhallgatott az énekkel. A fiú kigombolta gallérját, fel és alá járt a szobában. Nyolc előtt nem jön haza a nénje.

A néni régen, gyermekkorában mesélt neki arról, hogy reáhagyja vagyonát. A „vagyon” a néni előadásában biztos helyen elrejtve feküdt, olyan helyen, ahol a „börzések és ágensek” nem férhettek hozzá. A néni gyűlölte a tőzsdét, de ezt a gyűlöletét soha nem magyarázta meg alaposabban. A gyerek elképzelésében a tőzsde sötét, sziklabejáratú barlang maradt, amely előtt Ali baba és a negyven rabló viaskodnak néhány elszánt, derék emberrel, akik állig felfegyverkezve őrzik pénzüket. A pénteki nap baljós jelentősége is szerepet játszott a néni előadásában. Gyakran mesélt a vagyonról, jelentős hangsúlyozással néha elmesélte, hogy a „biztos helyen” ma a vagyon után nézett, minden rendben van, Ábel ne törje fejét a jövőn, a vagyon övé lesz, s baj az életben már nem érheti. A fiú egyszer megleste a „biztos helyet” – a néni mosdószekrényfiókjában egy pléhdobozt –, ahol régi, forgalomból kivont lombardleveleket s értéktelen sorsjegyeket talált. A néni vagyona itt már nem segíthetett. A tükör elé állott, szórakozottan bámulta gyűrött arcát, visszaült az asztal elé. Kérdés, gondolta, hogy pénz egyáltalán segíthet-e itt. Talán vannak dolgok, ahol a pénz, s minden, amit a pénz adhat, szabadság, utazás, távolság, egészség nem segítenek. Visszaült az asztal elé. Kihúzta a fiókot, a füzetek s teleírt lapok rendbe rakottan hevertek egymáson. Egy verset találomra kiemelt, elolvasta. Mindenről elfeledkezve, félhangon olvasta, előrehajolt. A vers arról szólt, hogy egy kutya fekszik a napon. Mikor írta ezt? Nem emlékezett.

A lány bejött, megállt az ajtóban s megkérdezte, itthon marad-e vacsorára. Lustán az ajtónak dőlve, csípőre tett kézzel, bizalmas mosollyal állt. A diák végignézte, vállat vont. A lány maró, fanyar konyhaszagot hozott be, szoknyája ráncai között ült a redves szag, facsarta az orrát. Megkérdezte, hazajött-e már a néni. Csak nyolcra jön, felelte a lány.

Most néha úgy tetszett, hogy minden pillanatban egész életét látja át. A változás, amelyben élt, mintha felszínen tartana benne mindent, amit valaha megélt; mintha egyidejűleg látná gyermekkorát, apját, hallaná anyja elkallódott hangját; Etelka néni hajolt elébe különféle mozdulatokkal. Csodálkozva nézett körül. A lány tájékozatlanul követte tekintetét.

A szoba széteső állapotban volt. A banda szétrúgott mindent, kettészakított könyvek feküdtek az ágy alatt, egy kötet Fidibusz a feldöntött pálinkásüveg ragadós tócsájában ázott, édeskés, utálatos szagot terjesztve.

Egy szék plüsshuzatán sáros lábnyom virított. Párnák hevertek a földön. Délelőtt tizenegykor érettségizett, az iskolaépület udvarán megvárta a banda három tagját, kik betűrendben valamivel utána végeztek, s kerülő nélkül, nyílegyenesen hazajöttek, ide, hozzá. Béla, a csemegés fia innen telefonált csak apjának, hogy nem bukott meg, s ne várják ebédre. Tibor nem üzent haza semmit; a hírt, hogy az érettségin elbukott, nagybeteg anyja ráért megtudni estére vagy másnapra is. Ez a kérdés oly jelentéktelen volt e pillanatban, s oly keveset számított, hogy nem is beszéltek róla. Hat hét múltán be kell öltözniök, s önkéntesi jelzéssel vagy anélkül – még ha el is húzták a kiképzést –, augusztus végére künn vannak a fronton.

Leült az ágyra. Nézte a lányt. Ha nem lennék ilyen gyáva, gondolta a diák, most idehúznám, mellére fektetném a fejem. Mindent ki lehet aludni. Kár, hogy konyhaszaga van, s én nem bírom a konyhaszagot, mert úri nevelés vagyok, nagyapámnak birtoka volt, s apám gyakorló orvos. Mindennek van oka. Ez talán gyalázatos részemről, de egy szag erősebb néha, mint az értelem. Lehet, hogy ő sem bírja az én szagomat, ahogyan a kínaiak büdösnek érzik a fehér embert. Vannak ilyen akadályok emberek között. A leány esztendeje szolgált a házban, s néha megkísértette széteső idomaival képzeletét, álmaiban és titkos visszaeső fiúnyavalyájában gyakran volt eszmény- és vágykép. A nő arca kellemes volt, fehér és lágy, szőke varkocsa mulatságosan ült feje búbján.

A lány hozzálátott, hogy rendbe rakja a szobát, s ő önkéntelenül halkított hangon, szégyenkezve a gyermekes kívánság miatt, egy pohár tejet kért tőle. Apró kortyokkal itta a tejet, a gyerekkor hűs, szelíd italát, mert napok óta bort és pálinkát ittak, szakadatlanul, édes, ragadós szeszeket, melyeket néma hetvenkedéssel szopott le; de gyomra nem bírta és nem kívánta. A tej jó volt, a másik világ, az elveszett világ itala volt. A szekrényhez lépett, s míg a leány a szobát takarította és megágyazott, tiszta gallért öltött, s megkefélte kabátját. A leány egy csomag kártya szétdobált lapjait seperte össze az asztal alatt; most eszébe jutott, hogy már nincsen pénze. Különböző zsebeiben összesen három pénzdarabot talált, s ezt első pillanatban nem értette, mert a néni reggel, mielőtt az érettségire indult, megindultságában egy kisebb bankjegyet nyújtott át neki. Most egy pillanatig gondolkoznia kellett, mire is úszott el?… A néni ünnepi ebédje után azonnal ramslizni kezdtek, s ő vesztett. Homályosan úgy emlékezett, hogy nem is akart játszani, de valakik – Tibor, vagy Ernő, vagy a Garren fiúk? – erőszakolták a kártyajátékot. Zsebébe gyűrte a maradék pénzt, odaszólt a leánynak, ne várják vacsorára, mert lehet, hogy csak későn kerül haza. Az ajtóban megállt, egy odavetődött piros ászlap feküdt a küszöbön, szórakozottan fölemelte a zsíros és piszkos kártyalapot – a kártyacsomag az asztalon hevert most, rendetlenül, ahogyan a leány összeseperte. A felső lap, amelyet megpillantott, megint a piros ász volt. Két ujjal, elővigyázatosan nyúlt a kártyalap után, a zsíros lapot jól megnézte, forgatta, összehasonlította azzal, melyet a küszöbről emelt föl. A magyar kártya csomagjaiban általában csak egy piros ász van. Máskülönben mindkét piros ász egyformán átjátszott, töredezett, zsíros, foltos és bizalomkeltő kártyalap volt, kékes hátlappal. Leült az asztalhoz, szétrakta a kártyacsomagot négy színre. Talált még két makk ászt, s két, zöld és tök tízest. A négy kártya a huszonegyes játékban négy slágert jelenthetett. Ramsli után legtöbbször átcsaptak a huszonegyesbe. A kettős lapok nem különböztek semmiben a csomag többi kártyáitól. A csaló óvatosan dolgozott, lehet, hogy már hónapok óta játszanak a kártyákkal, mindenesetre hibátlanok a lapok. A kártyacsomagot valamikor ő matatta elő az apa íróasztalából. Többesztendős, használt magyar kártya volt.

TARTALOM

Bevezető

Előhang. Két piros ász

Őserdő és üvegház

Érckígyó

Amadé illatos

Fametszet

A raktár

Nyitány

Menekülés

A titok

Előjáték

Emlékpróba

Zene

Gyanú

A mandarin

Zálogüzlet

A majális

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 376 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License