Maarja Kangro

Üveggyermek

POLAR KÖNYVEK

*

epub ISBN 978-615-5866-39-5

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Maarja Kangro: Klaaslaps /Tallinn, Nähtamatu Ahv, 2016/

Copyright

© Maarja Kangro, 2023

Hungarian translation © Segesdi Móni, 2023

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

This translation has been published

with the financial support of Eesti Kultuurkapital

A fordítás az Eesti Kultuurkapital támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

*

2015. január 28., szerda, 8.30

Már a Bíróság épülete előtt, a buszmegállónál lefékeztem, de aztán távolabb véltem felfedezni Jaanust. A zebra közelében, világosbarna dzsekiben és hátizsákkal. Előrébb gurultam egy kicsit, hogy ott vehessem fel, de nem ő volt, hanem egy iskolásgyerek, aki értetlenül meredt rám. Jaanus szaladt az autó után.

– Hahó, nem ismertelek meg – köszöntem neki. – Fura.

– Hahó.

Maga ajánlkozott, hogy elkísér. Azt mondta, jó volna, ha nem egyedül mennék. Nem tudtam, miként vélekedjek erről. A halál tanulmányozása várt rám. A halál megtapasztalása. Amit lehet így is meg úgy is, egyedül vagy valakivel. Társaságban persze az egész sokkal inkább kávéházi hangulatúvá válik. Horizontálisabbá, szemléletesebbé. Előfordulhat, hogy a szavak még nem forrották ki magukat, amikor már ki kell mondani őket, mert ha egy helyiségben egynél több ember tartózkodik, elképzelhetetlen, hogy ne szólalj meg. Néhány nappal korábban Jaanusnak és az élettársának, Martinnak faszt formázó fa sörnyitót hoztam Málagából. A korrektül vaskos fafütykösbe a Málaga feliratot vésték.

Borongós volt a reggel, úgy tűnt, sem undorító hidegtől, sem téli napsütéstől nem kell tartani. Nem mintha a borongósságnak bármi haszna lett volna. Semminek nem volt semmi haszna. A végtelenségig szemlélhettem ezt a totális haszontalanságot, mert a szemlélődésnek sem volt haszna.

A mit sem sejtő gyermek utolsó óráit élte. Utolsó óráit használta fel a növekedésre, sejtjei megállás nélkül osztódtak. Lehunyt szemhéja mögül már érzékelnie kellett a fényt; parányi szíve 140-150-szer dobbant percenként.

2015. január 28., szerda, ~ 9.00

A Fertilitas váróhelyiségében csobogott a víz, mint mindig, a télikert növényei szívósan növekedtek. Barátságos és megnyugtató enteriőrnek szánták, a világosnarancs árnyalatai uralták. Némely üdvözültek bedőlhetnek az ilyen barátságos enteriőröknek. Ám üdvözült állapotuknak egykönnyen vége szakadhat, persze megesik, hogy mégsem.

Velünk egy időben kissé telt, barna hajú nő érkezett a váróhelyiségbe, lényéből rémület és becsapottság áradt. Nem ült le, mi is állva maradtunk. Kinek lenne kedve leülni, amikor komoly az ügy. Szótlanul álldogáltunk, amíg fel nem bukkant két nővér. Egyikük felém mutatva ezt mondta a másiknak: – Azzal kezdd. A konizációval majd utána foglalkozunk.

A barna hajú csak állt, nem szólt egy szót sem. Konizáció.

– Jöjjön, kérem! – a nővér rám mosolygott. Amolyan fruskásan jó kedélyű orosz nő, a nevét Polinának tippeltem. – A férje itt marad, a vizsgálószoba olyan kicsi, hogy nincs hol leülnie.

A nővér megtanult támogatónak lenni. Vagy nem tanulta, eredendően ilyen volt. Összekutyulta a lapokat, valamit nem talált meg az asztalon, és minden egyes mondatomra így felelt: „Természetesen, ahogy mondja, nagyon helyes.” Minden papírt, köztük a magzat ultrahangos fotóit, el akart venni tőlem az abortuszkartonhoz, de nem voltam hajlandó odaadni.

– Nagyon helyes – felelte vidáman Polina.

Átnyújtott egy nyomtatott szöveget, nevetve, mert az asztal tele volt papírszeméttel. Persze, ad tollat. Marokra fogtam, és aláírtam a gyermekem halálos ítéletét. Mindössze néhány óra elteltével már nem emlékeztem arra a tollra. Díszelgett-e rajta AS Fertilitas felirat, fehér volt vagy áttetsző narancsszín, kék kupakkal?

De mialatt én a papírokat írtam alá, és a vidám Polinának (aki lehetett akár Julia is) a szokásaimra, testsúlyomra, magasságomra és allergiáimra vonatkozó kérdéseire válaszolgattam, a folyosón a barna hajú nő sírt. Így mesélte Jaanus: valaminek a hallatán a nőnek könnyek szöktek a szemébe. A kórházak és klinikák várótermeinek nem-hely légköre teljességgel megtévesztő. Valójában durván feltöltődnek jelentéssel. Például ez a barna nő. Akkor és ott egy másik élet súlyos, savas borzalma érlelődött.

Mit mondhattak neki? Ő volt „a konizáció”. Tudtam, hogy méhnyak-konizációt kizárólag nyomós okból végeznek, legalábbis manapság és ilyen helyen. Komoly elváltozást kell diagnosztizálni a méhnyak hámszövetében ahhoz, hogy kimetsszenek onnan egy kónusz alakú darabot, és talán most az életéért retteg az a nő. Arra gondol, hogy miért pont ő. Alighanem a papilloma vírus valamely veszélyes típusa állhat a háttérben, amely munkához látott. És hogy melyik idiótától szerezhette be azt a papilloma vírust. Talán a férjétől. Talán egy utazáson, egy nyári kaland során tett szert rá. Az is lehet, hogy régebb óta hordozta. Csodálkoztam, hogy nekem az oltást megelőzően nem sikerült elkapnom. Mázlim volt, mondhatni. Nem mintha most már nem lenne tök mindegy.

Nem tudom, mi lett azzal a nővel. Abban a pillanatban úgy éreztem – kétségkívül igazságtalanul –, hogy ő még nem az igazi pokolban jár, én ellenben igen. Neki könnyes volt a szeme. Én viszont olyan mélyre süllyedtem a pokolba, ahol már nincs sírás. Itt már minden felperzselődött, és ez a felperzselődés visszamenő hatállyal bírt. A pokolból nézve a múlt reményei, szenvedélyei és bájai szánalmas ócskaságnak bizonyulnak, idétlenségnek, amit nem lett volna szabad komolyan venni. Lasciate ogni speranza. Ezzel a táblával az a turpisság, hogy mindig is megvolt, csak elkerülte a figyelmünket. Egyértelmű, hogy az emberi lét táblája. Dante jóval korábban kiaggatta, mint a mindig-is-filozófusok, akik szerint eleve elrendelt körülmények közé vettettünk, nem volt itt semmiféle döntő, rajtunk múló kezdő momentum. Korábban, mint Heidegger. Mindig is ez alatt a tábla alatt hajtottunk be. A településjelző táblához lehetne hasonlítani, amelyről a vakmerő autóvezető nem vett tudomást. Á, nem is látta, de most, hogy visszagondol, csakugyan, valahol ott kellett lennie, nem kizárt, hogy egészen nagy volt, túlságosan feltűnő ahhoz, hogy el lehessen hinni. Voi ch’entrate.

Most viszont – baszódjon meg minden, mert minden kezdettől fogva el van baszódva. Talán az a nő is így gondolta. Persze az is lehet, hogy nem. Úgy festett, hogy a remény, a remény lehetségessége még mindig fájdalmat tud okozni neki. Talán bennem is újra kihajt egyszer a remény, mint frissen sarjadt tarackbúza.

2015. január 9., péntek, 8.25

Mélységesen sötét reggel volt még. Idétlen lilás latyak. De én akkoriban még az észt tél fásultságáról is megfeledkeztem, együgyű képzelgésekből vattát növesztettem magam köré. Barátságos és kíváncsi voltam, mint egy utazó. Mintha kezdene végre kivilágosodni.

Jaanust a Herne utcánál vettem fel. Homályba burkolózó Liivalaia utca, Narvai országút, Piritai út. Nem emlékszem, miről beszélgettünk. Talán a könyvem nem sokkal korábbi tartui bemutatójáról számoltam be. Arról, hogy tiszteletét tette a tartui pogácsaklub. Berk nevezte őket pogácsaklubnak. Öregurak reggelente kiguglizzák a kulturális programkínálatot. A szűk körű fogyasztásra szánt Chablis-palackokat véletlenül elcipeltem a tartui Írók Házába, és túl későn eszméltem rá a tévedésemre. Igen, egyebek mellett alighanem erről is beszéltem neki.

Fekete kabátomat és Jaanus világosbarna dzsekijét beadtuk a Fertilitas ruhatárába. Közöltem a regisztrációs pultnál ülő semleges habitusú szőkével, hogy első trimeszteres szűrővizsgálatra jöttünk.

Még szép, hogy büszkeséget éreztem, önmagam előtt, mint Frankenstein szörnyszülötte, aki hirtelen igazi emberré lett. Mások nem tudják, hogy a szörnyeteg számára ez big issue, közönséges emberré válni, de attól még neki valóságos ünnep. Emberi funkciók minden idegesítő és fárasztó vonzatukkal együtt.

Azt ígérték, lehet csináltatni 3D-fotót a babáról. Megindító látvány, mondta az orvos a mustamäei Fertilitasban. A babának még így – látja, így – be van hunyva a szeme.

– És aztán közlik, hogy minden rendben – fűzte még hozzá. Szuggesztív, ereszkedő intonációval.

A mezei ultrahangos készüléken láttam már, ahogy a kicsi lény a kezével-lábával kalimpál. Apró, fehér pöttyös víziállatka fekete háttérben. A felerősített szívhangokat is jó néhányszor hallottam, olyan, mint tranzisztoros rádióban a vonatrobogás. Féktelen és komoly.

Most viszont egy nagyobb masinán láthatjuk majd a gyereket, amilyen csak Viimsiben van. Reet Laasik doktornő fogadószobájában (12-es szám állt az ajtón?) leoltották a nagylámpát, és egy széles monitorra kivetítették az ultrahangos képet. A gyerek rugdalózott, Jaanus nevetett. Az orvos szótlanul előre-hátra tologatta a hasamon a buzogányát. A szürke, fekete és fehér kép hullámzott a monitoron, szépen kirajzolódott a gyerek csontozata és a szív munkája. Az orvos még mindig tologatta a buzogányt. Ide-oda. Mindannyian elhallgattunk. A kicsi jószág kalimpált, de mi már nem nevettünk.

– Mennyi idős maga? – kérdezte az orvos.

– Negyvenegy.

– Hm.

– Mit mutat a kép?

– Nem mondanám, hogy minden rendben.

Ez volt az a gomb. Az egyik megnyomja, a másiknak meg kellene dermednie, de valójában nem dermed meg egyből. Nem ennyire gyors az emocionális gépezet.

Mesterkéletlenül tárgyilagos hangon kérdeztem:

– Mégis mi a baj?

Az orvost, ahogy láttam, az bosszantotta fel, amit most közölnie kell velünk. Éles és ingerült volt a hangja.

– Hadd nézzem meg előbb rendesen! Nyugalom!

Nyugalom? Sem én, sem Jaanus nem mutattuk nemnyugalom jeleit. Az orvos viszont szemlátomást ideges volt.

A nyugalom-rivallása után mindketten elnémultunk.

– Elvégezték az összes vizsgálatot kettejükkel? – kérdezte egy idő után az orvos.

Ez egy mesterséges megtermékenyítéssel létrejött terhesség volt. Minden le volt írva a mappában. Az én kicsi világcsodám, az utolsó próbálkozás, amit az egészségbiztosítás még finanszírozott.

Ugyanitt, a Fertilitasban hozták tudomásomra 5 évvel ezelőtt, hogy az IVF valószínűleg az egyetlen lehetőségem, mert a petevezetékek nem átjárhatók. Ezt a rossz hírt közölték velem a laparoszkópia után, ennek ellenére a laparoszkópiát végző orvosnak az Apollo könyvesbolthálózat Könyv címet viselő versantológiáját adtam ajándékba, észt költők megrendelésre írt művei a könyvről mint olyanról. Magam állítottam össze az Apollo megbízásából. Fogalmam sincs, mire volt jó ez az ajándékosdi, így utólag eléggé furcsállom is. Egészen addig egyetlen műtéten vagy komolyabb procedúrán sem estem át, még csak fogamat sem húzták ki, és az orvosokkal való viselkedést illetően az ismereteim gyerekkoromból, a szovjet időkből származtak. Hallottam valahol, hogy amikor helyzet van, szokás nekik valami ajándékot adni. Bonbon, konyak, ilyesmi. Az akkori orvos, egy rokonszenves férfiú, szórakozottan lapozgatta a költők fotóit, és a Joel Sang háta mögött látható rigai orosz templom felől érdeklődött: – Ez hol található?

Hallván, hogy Rigában, azt felelte, hogy á, értem, a világnak más pontjai ismerősebbnek tűntek volna.

De vissza Laasik doktornő kérdéséhez. A vizsgálatok.

– Igen.

– Akkor sem klappol ez a dolog kettejük között – jelentette ki az orvos.

– Miért, mi a probléma?

A lelki szédülés érzete, csupán ekkor. Down. Down-kóros a gyerek, ugye? Nem, felelte a doktornő. Nem Downos. Teljesen normális a tarkópárna. Mint kiderült, az életkorral összefüggésbe hozható kockázatokat elfelejthetjük, nem erről volt szó.

– Nézze, nincs koponyacsontja. A tarkótól felfelé csak puha szövet borítja az agyat. Látja? Ki van téve az agya a magzatvíznek.

Szerencsétlen ügy. Ez suhant át elsőként a fejemen. A koponyacsont nem fejlődött ki időben, és most be kell hoznia a lemaradást, de ez eltart egy ideig, na, egy újabb nyomasztó szarság. Néhány másodperccel később leesett, hogy ha mostanáig nem fejlődött ki, akkor már ezután sem fog.

– És a puha szövetek? A puha szövetek nem védik? – firtatta Jaanus.

– Nem. A magzatvíz szép lassan elmossa a gyerek agyát.

A babácska kinyújtózott.

Acrania és anencephalia.

Persze, hogy tudtam, mit jelentenek ezek a szavak, minden bölcsészetet tanult ember számára világos. De még azoknak is illene tudniuk, aki erős gimnáziumba jártak. Acrania, astomia, anophthalmia. Apodia, acheiria, miért is ne. Bárki kiötölhet ilyen szavakat. Azt viszont nem tudtam, hogy ezek a kondíciók valóságosan léteznek.

11 éves koromban az Egészségügyi Múzeumban jártunk az osztállyal, ahol temérdek fotót láthattunk fejlődési rendellenességet mutató gyerekekről és születési traumákról. Mindenféle képződményeket, nyúlszájat, hiányos végtagokat, vízfejet, talán kétfejű újszülöttet is. Hogy a fotókon szereplő csecsemőknél acrania is fellépett-e, azt már nem tudnám megmondani. Lehetséges. Gyerekek, ne cigizzetek, ez volt a fő üzenet, amit szajkóztak. Ne egyetek édességet, és mozogjatok sokat a friss levegőn. Én vézna voltam, és a színes lámpás reakcióteszten a legjobb eredményt értem el, meg is dicsértek. Vízfejűnek már korábban is csúfoltuk egymást, ez akkor egy időre új lendületet kapott.

Néhány évtizeddel később hallottam a magzat idegcső-fejlődési zavarairól, amit folsavhiány okozhat. Felfigyeltem a spina bifida, azaz nyitott gerinc terminusra is. De most, gyermeket várva, már nem annyira vágytam kinyomozni, pontosan mi állhat ezen fejlődési zavarok hátterében. Feltételezem, hogy a terhes nők java része nem vágyik. És a többségük nem is tudja meg. A mappában, amit a szűrővizsgálatra jövetel előtt adtak, ott állt fehéren-feketén, hogy a gyerekek 1%-a komoly fejlődési rendellenességgel születik. Karácsony előtt szórakozottan átlapoztam azt a mappát.

– Mikor kívánja megszakítani? – kérdezte az orvos.

Éreztem, ahogy a térdem egészen enyhén megremeg. Nem tudtam uralni a remegést, meglehetősen furcsa volt. De nem is igen próbáltam. Talán csak nekem tűnt fel.

– Úgy terveztem, hogy holnap két hétre Spanyolországba utazom.

– Legalább pihen egy kicsit.

– Két hétre megyek. Akkor már tizenöt hetes lesz.

– Nem baj, minél nagyobb, annál könnyebben hozzáférünk.

– Nincs más megoldás?

– Megteheti, hogy kihordja. De az ilyen csecsemők túlnyomórészt születéskor meghalnak. Vagy csak pár órát élnek, jó esetben néhány napot. És tudja… – az orvos barátian, fejét oldalra biccentve mosolygott – … én ezt nem nevezném életnek. Ezeknek a gyerekeknek csak gerincvelője van. Légzés és anyagcsere, ilyen alapvető élettani funkciókat mutatnak. De ez minden.

A buzogányt még mindig fel-alá mozgatva hozzáfűzte:

– És erősen kidülled a szemük.

Jaanus megkérdezte, gyakran előfordul-e az ilyesmi.

Nézze, felelte az orvos, amikor így beleavatkozunk a természet rendjébe, nem mondhatunk semmit. Normális esetben a petesejt korrigálja a hímivarsejt esetleges hibáit, de laboratóriumi megtermékenyítésnél igazából fogalmunk sincs, mi történik.

– Maguk között nem klappol ez a dolog – jelentette ki újra.

Meghökkentett ez a mondat. Magamban elismételtem. Nem klappol.

Hogy lehet ez. Nem vagyunk rokonok, legalábbis tudomásunk szerint nem, de az tuti, hogy semmiképp sem közeliek. Különben sem létezik olyan, hogy genetikai összeférhetetlenség. És akkor a képedbe loccsantanak egy ilyen mondatot. De ebben az állapotban az ember szinte bármit képes elhinni, az élet bármilyen fekáliaözönét, ami a nyakába zúdul. Szinte bármit.

Shoot the messenger!

Kezdtem úgy érezni, hogy az orvos minket hibáztat. Lehet, hogy kivetítés volt részemről, azt akartam hinni, hogy szeretne megszabadulni a szar hír stresszétől, azért nyom ilyen szöveget. Nem klappoló emberek, szerencsétlen életkorú nő, mit akartok egyáltalán. Olyan lényt teremtettünk, amely miatt szegény orvosnak diszkomfortérzete támadt. Ő kizárólag szívderítő híreket szeretett volna közölni, de látjátok, mit csináltatok. Elrontottátok az egészet. Shoot the addressees!

Az angoloknál meglehetős gond ez a fejlődési rendellenesség, de Amerikában állítólag jóval ritkábban fordul elő.

– Persze a genetikai tényezők mellett a környezet is közrejátszhat – mondta az orvos.

– Pontosan micsoda? Milyen szennyező faktorok?

– Hát, régen a DDT-re fogták, de most…

– Vannak konkrét anyagok, amikkel összefüggésbe hozható?

– Figyeljen, küldök magának erről olvasnivalót. Az idegcső fejlődési zavarairól.

Az orvos még megkérdezte, nem jelentkezett-e vérzés, azt feleltem, hogy de. Egy hónappal a beültetés után. Mit jelenthetett? Nem válaszolt.

– Azt javaslom, hogy esetleg próbálkozzon petesejt-donorral – mondta aztán.

Próbálkozzon csak maga.

Amikor felálltam, Jaanus átölelt. Kis ideig így álltunk, sárga villanyfényben. Felkapcsolták a világítást, vége az előadásnak.

Január 28-ára tűzték ki a terhességmegszakítást. Két nappal előtte el kell majd jönnöm, hogy megkapjam a műveletet előkészítő Mifegyne tablettát. Ez volt az első terhességem, amely ilyen messzire jutott. Világra szóló csoda és maga a normalitás, melynek fényében egy idő után az összes korábbi hiábavaló megtermékenyítési kísérletet félreértésnek, már-már gondolkodásbeli hibának láttam. Hozzászoktam, hogy azzal a tudattal fekszem le esténként, hogy a kicsi lény velem van.

Kezünkbe nyomták az ultrahangos fotókat (az egyiken a gyerek páfránylevélre emlékeztetett a gyönyörű apró csontozatával) és egy beutalót Dr. Marek Šoishoz a mustamäei intézménybe. Az állt benne, hogy „second opinion céljából továbbirányítva”. Így írták, angolul. A second opinionért a Tammsaare Üzletközpontba kellett elmennünk, ahol a jeles író szállóigévé vált mondata díszeleg a falon: Dolgozz, küszködj, akkor megjön a szeretet. Utoljára december 22-én jártam ott, akkor mondta az ottani Fertilitas orvosa: „És aztán közlik, hogy minden rendben.” Szépnek látszott azon a napon, kicsi kalimpáló állatka, halleluja, mindöröktől fogva örökké.

12-kor volt jelenésünk Šoisnál, úgyhogy most két és fél órányi szabadidő felett rendelkezhettünk. Még több is. Mivel üssük el. Az órák akár a hangárok, üres raktárépületek stb. Nem volt jelentősége.

– Szeretnék pszichológus segítségét igénybe venni? – kérdezte dr. Laasik.

– Heh! – horkant fel Jaanus. Mint egy kamasz, gondoltam.

– Ki tudja? – feleltem sötét mosollyal. Igazából persze tudtam.

Mégis, hogy ránthatna ki egy pszichológus a szarból, avagy magából a világból. A mélységes szarban mindenkinek magának kell megtanulnia úszni. Ez volt a tapasztalatom. Egyáltalán nem vontam kétségbe, hogy bárki másnak lehetséges ebben segítséget nyújtani. Hogy egészen sokaknak lehetséges. De nekem egyedül kellett megoldanom az életem fostengerével való szembesülést. Ez volt az egyetlen módja. Való igaz, egyszer, amikor már meglehetősen régóta küszködtem az új lény megteremtésével, megfordult a fejemben, hogy beszélek róla valakinek, akinek fizetni szokás a figyelméért. A barátaim már untig hallották ezeket a sztorikat, a szemükben az ügy elvesztette hírértékét. A kudarcban rejlő izgalomnak is megvan a maga best before-ja. És ugyan mit tehettek volna a barátok.

„Elcsesződött!” – „Sajnálom, hogy elcsesződött!” – „Megint elcsesződött!” – „Mennyire sajnálom, hogy megint elcsesződött!”

Ezzel szemben a pszichológussal való diskurálás színtiszta jótékonysági est: a veled szemben ülő ember kizárólag a te történetedet hallgatja, és közben nem babrálhatja a telefonját, salátát se ehet, még kevésbé várhatja el, hogy viszontszolgálatként érdeklődést mutass a kollégáival folytatott torzsalkodásai iránt. Az első pszichológus, akit ajánlottak, úgy vélte, talán a lávakőmasszázs és a salsa segíthetne rajtam. Ez óceáni léptékű együttérzéssel töltötte el a lelkemet a pszichológus és az egész emberiség iránt, mélységes fájdalommal a halovány lángocska miatt, amit az emberek egymásnak nyújtani képesek. A második racionális alkatú ember volt, határozottan jól esett fél órán át fecserészni neki az életemről. Mégis tisztán körvonalazódott bennem a felismerés, hogy a pszichológussal való beszélgetéshez túlságosan öreg vagyok. Pontosan ez a mondat ugrott be: figyu, túl öreg vagy te ehhez. Az ilyen öregeket nem mentheti meg senki önmagukon kívül.

De a pszichológusokon való élcelődés sem volt különösebben ínyemre. Az élcelődőket a tenyerén hordozta az élet – így vélekedtem. Meglehet, egyszer sem vallottak kudarcot valamely létfontosságú dologban. Gyerekkorukban nem érték sérelmek a személyiségüket, és a halált is – talán – csak a civilizációnkban megszokott mértékben tapasztalták meg. Természetesen az események traumatikus volta a traumát megélő személytől is függ. És a legvégén úgyis mindannyian ugyanabban a kulimászban landolunk. Kérdés, számít-e, hogy a legvégén. Hogy a „legvégén”-t lehet-e egyáltalán érvként bevetni.

A regisztrációs pultnál 65 eurót kellett fizetnem a
hírért.

– Igen, kártyával.

Itt állok, abban a helyzetben, amikor az ember rámosolyog a kiszolgáló személyzetre. Mintha bármilyen módon megdolgozott volna érte. A kasszírhölgy jámboran nézett rám, és már az arcomba is csapódott automata mosolya.

PIN OK. A tranzakció sikerült. Vegye el a kártyát.

Reggelizzünk meg? Az utálatos nap már felvirradt, kint lassan szétterült a fénylő homály, kilenc óra húsz volt.

– Mit ennél? – kérdezte Jaanus a viimsi Reval kávézó pultja előtt. Úgy éreztem, hogy ma leginkább semmit. Világéletemben nagyevő voltam, de most úgy meredtem a krumplisalátára meg a tükörtojásos-marhasültes szendvicsekre, mint valami fortyogó-erjedő undormányra. Csupa állati fehérje – semmivel sem különb, mint saját belsőségeinket rágcsálni, valójában még borzalmasabb is annál, mivel ez már nem friss vér, hanem romlásnak indult szövet. Engedelmes, vak, bizakodó emberek fogyasztották a tojásukat, sonkájukat, sajtjukat. Majonézüket – micsoda szánalmas szutyok és pusztulat. Soha nem voltam vega, legalábbis néhány napnál nem hosszabban.

– Salátát? – kérdezte Jaanus.

– Nem. Képtelen vagyok most bármit is enni. Na jó, kérj nekem egy kávét. És ha nagyon muszáj, talán azt a citromhabot is lenyomom.

Leültünk az ablak elé, egy apró asztalhoz, ahonnan ráláttunk a januári tengerre. Annyi mindenben elkezdtem már hinni: a kicsike lényben, az újjászületésben, avagy a hétköznapiságban, és végül mégis egy ilyen valóságra kellett ébrednem. Jaanus sorolni kezdte, hogy az ismeretségi körünkben ki áll szülés előtt vagy szült mostanában. Ellu – emlékszem Ellura? – tavaszra van kiírva. Valakinek meghalt a nagyon öreg nagymamája, ami mindenkit sokként ért és lelombozott, mert az idős hölgy, mint mondták, jó egészségnek örvendett.

Néztem az átellenben épülő lakóházakat. Ezeket a lakásokat már tanulmányoztam a City24 ingatlanportálon. Némelyikből a tengerre nyílt kilátás, azokért többet kellett leperkálni, túlnyomó részüket már értékesítették is. Anders Härm művészetkritikus lépett be a kávézó ajtaján, széles mosollyal.

– Helló! Kit látnak szemeim. Titeket meg mi szél hozott ide kora reggel?

– Ah – savanyúan visszamosolyogtam. – Az élet viharai.

Anders nevetett. – Az élet viharai, ez jó, haha.

– Igen.

Kiderült, hogy Pirita városrészben lakik. A piritai ingatlanpiacon is körülnéztem már. Ott olcsóbban vehettem volna új lakást magamnak, mint Kalamajában. A kalamajai hipszterek közül Piritába költözhettem volna kispolgárnak, gyermekes kispolgárnak. Érdeklődtem, milyen arra élni, szokott-e dugóba keveredni, Anders azt felelte, nem jellemző. Kérdezte, nincs-e szükségünk egy fuvarra a belvárosba vagy Tartuba. Valamiért meglepetésként ért, hogy autóval furikázik, habár nagyon is lehetséges volt, hogy már jó ideje azzal jár.

– Köszönöm, én is autóval vagyok – feleltem. – Tartuba sajnos nem mehetek veled.

A Magzat Ultrahang Központban közöltem a jövetelünk célját a recepciós hölggyel, amire neki arcizma se rezdült. Mégis, mit vártam. Mondhattam volna azt is, hogy: „Azért jöttünk, hogy megnézzék, csakugyan kétfejű-e a gyerek. Szeretnénk egy second opiniont, hogy ormánya van-e. Hogy tényleg halott-e.”

Láttak ezek már mindent.

– Kérem, foglaljon helyet. A cipőjét itt hagyhatja az ajtó mellett.

Teával és kávéval kínáltak, mellettünk néhány boldog, kigömbölyödött hasú anyuka és cingár apuka ült. Én legalábbis boldognak láttam őket. Nyilván túlbecsültem a boldogságukat. A bizonytalanság, szokatlanság, helyenként talán idegenség, amit ők most megtapasztalhattak, az én helyzetemből nézve boldog semmiség volt. Még ha mindinkább egymás agyára mentek is, még ha a nő netán ocsmány pöffetegnek érezte is magát, vagy leesett neki, hogy a gyermekének apja egy öntelt locsogó, akitől ezentúl hiába is remélne támaszt, mindez bájos semmiség volt. Bájos fásultság, bájos félelem. Az ő gyereküknek nem hiányzott a koponyacsontja.

És egyáltalán, olyan nagyon boldogtalanok és a jövőtől rettegők azért nem lehettek ők itt. Ilyesféle helyekre igazából csak a társadalom nyertesei jártak ultrahangos fotóért. A szülőknek volt ideje és pénze, hogy a kisded hogyléte iránt érdeklődést mutassanak.

A dohányzóasztalon a Csodálatos Tudomány és a Csodálatos Történelem lapszámai hevertek. Egyik-másikba belelapoztunk, megjegyzéseket is fűztünk az olvasottakhoz. Rengeteg látványos kép, a cikkek nem sokkal hosszabbak egy korrekt képaláírásnál. Ekkor már értettem, hogy ez a tökéletes formátum az acraniával diagnosztizált gyerek szülei számára. Ennél bonyolultabbat képtelen lenne a zaklatott elme megemészteni. Felfedeztem, hogy a fehér, hópelyhes zoknim enyhén kikopott, ki még nem lyukadt, bár nem sok híja volt. Hasso Krull írt egy verset a lyukakról, igen népszerű a fordítók körében. Az úton lyukak vannak. A földben lyukak vannak. A gyerek fején lyuk van, a zoknin hamarosan lyukak lesznek.

Marek Šois határozottan rokonszenves orvos volt, intelligens, diszkrét ember.

– Sajnos ez a baba nem lesz életképes – közölte velünk. De az ilyesmi rendkívül ritkán ismétlődik meg. És mivel a gyermek csontozata rendben, kizárható a genetikai hiba. A gerincoszlop fejlődési zavarai jóval ijesztőbb jelzést adnának. Ez csupán egy bad accident. Így mondta: bad accident. Jóval tapintatosabbnak hatott, mint az előző orvos. De a helyzet is más volt. Tudta, hogy tudjuk, és mi tudtuk, hogy tudja. Nem kellett senkire ráförmedni, hogy „Nyugalom!”

Shoot the messenger who shoots the addressees.

Dr. Šois megígérte, hogy néhány napon belül e-mailben elküldi az írásos válaszát [amit meg is tett, diagnózisként ABS-t, amnionszalag-szindrómát jelölve meg: az amnion, azaz belső magzatburok ismeretlen okból történt megrepedése végezetes károsodást okozott a gyermek koponyáján].

– Maga erős nő, meg fog ezzel birkózni.

– Mhm. – Elmosolyodtam, valahogy úgy, ahogy szerintem egy megkeseredett haldokló vicsoroghat.

– Elnézést, a számla – szólt oda a recepciós hölgy.

– Ó, igen. Kártyával fizetek. – Vajon miért feltételeztem, hogy a second opinion ingyen van. 75 euróba került. Teszem azt, ezret is kérhettek volna – egy kis sokkterápia azoknak, akik még azzal áltatják magukat, hogy az élet nem feltétlenül egy pöcegödör. Fizessen nekünk tízezer eurót, és közöljük Önnel élete legiszonyúbb hírét.

Ebédeljünk valahol? Felőlem…

– Még sosem jutottam be a Három Hagymába – mondtam. – Kipróbáljuk?

A Telliskivi úton jártunk, amikor felhívott a húgom, Mac. Na, hogy ment.

– A lehető legrosszabbul – feleltem.

Mac megkérdezte, nem akarok-e kicsit később valahol bekapni valamit. Egy-két óra múlva. Talán egy kávét. Jaanussal épp enni készülünk. Nem mintha számítana.