M. Tayyib Gökbilgin

Atatürk és a török nemzet

Fordította
Schmidt Szonja Emese,
Tasnádi Edit, Szőllőssy Balázs

Támogató

A kiadvány
Altay Gökbilgin
támogatásával jelent meg

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Fordította: Schmidt Szonja Emese, Tasnádi Edit, Szőllőssy Balázs
Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
M. Tayyib Gökbilgin: Atatürk ve Türk Milleti,
Yarının Kültürü Kitaplığı (A Holnap Kultúrája Könyvek), Ankara, 2023

A török kiadvány Emir Gürsu és Muratcan Zorcu szerkesztésében készült, M. Tayyib Gökbilgin magángyűjteményének fia, M. Altay Gökbilgin által örökölt dokumentumainak felhasználásával. A hivatkozások alapjául kérjük a könyv figyelembevételét.

© M. Tayyib Gökbilgin jogutódja, 2024
© Schmidt Szonja Emese, 2024
© Tasnádi Edit, 2024
© Szőllőssy Balázs, 2024
© Napkút Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6759 65 8

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Atatürk az 1937. október 29-i ünnepségen

Kiadói előszó

„Törökországnak a 21. század első negyedévének végéhez közeledve számos krízissel kell szembesülnie, ugyanakkor az ezek leküzdéséhez szükséges eszközök korunk körülményeiből adódóan korlátozottak. Másképp fogalmazva: a populizmus korszakából is részét kivevő Törökország bár élvezi a globális és technológiai fejlődés előnyeit, egyik krízisből a másikba rángatják, eközben pedig nemzeti válságot él át. Ha figyelembe vesszük, hogy Törökországban ilyen válságokat a múltban sokkal súlyosabb körülmények között is átéltek már, akkor könnyebb lesz megérteni az ilyen krízishelyzetek megelőzésére irányuló erőfeszítések fontosságát. Hiszen száz évvel ezelőtt a köztársasággá vált Törökország is a 19. és 20. század legkorszerűbb és legracionálisabb módszereivel oldotta meg a megörökölt problémákat. Nem szabad elfeledkeznünk arról a fontos részletről azonban, hogy az új Török Köztársaság legnagyobb szerencséjére olyan elmékkel, gondolatokkal rendelkezett, amelyek szinte minden problémára megoldást kínáltak. A mai Törökországban ezzel szemben a politikusok az ideológiai polarizáció következtében a napi politika örvényének foglyai, a nagy problémákról mindig csak a pillanatnyi helyzet függvényében döntenek. Ennek eredményeképpen a maradandó válságot okozó problémák súlyossága miatt a politikusok meggondolatlanul cselekszenek, és tehetetlenné válnak.

Jelenleg talán már rég lekéstük a vonatot, amelyre fel kellett volna szállnunk ahhoz, hogy készen álljunk a 21. század második negyedére. Meg kell előzni az egyre súlyosabb problémák okozta válságokat, vagy ha ez nem lehetséges, akkor valamennyire enyhíteni kell azokat, ehhez pedig naprakész és racionális gondolatokra van szükség. Ahogyan Iszmail Gaszpirali tette százötven évvel ezelőtt, a török nyelveket beszélő embereknek kommunikálniuk kell egymással, meg kell vitatniuk az elképzeléseiket, hogy ebből eredeti gondolatok születhessenek. A Holnap Kultúrájánál az a célunk, hogy képesek legyünk »átörökíteni a jelent« egy olyan gondolatcsokorral, amelynek a vitája már lezárult. Ebből a célból indultunk el az utunkon, melyről reméljük, hogy képesek leszünk egészségesen közelíteni mai társadalmunkhoz. Az ideológiai két pártra szakadtság légkörében még a gondolkodók is könnyen bármelyik oldal katonájává válhatnak, de A Holnap Kultúrája azt az elvet vallja, hogy nem ad helyet a meddő gondolatoknak, ehelyett hozzá szeretne járulni a török kultúrához és Törökország jövőjéhez.”

A szerzőről

M. Tayyib Gökbilgin Orduban született. Felmenői Samsun Çarşamba járásában medreszei tanítóként és kádiként tevékenykedtek, a családot Hocazâdeler néven ismerték. Apja Hacı Mehmed Emin Efendi volt. Általános iskolai tanulmányait Çarşambában végezte. A Török Függetlenségi Háború miatt meg kellett szakítania tanulmányait, később Samsunban, Trabzonban és Erzurumban elvégezte a tanárképzőt. 1929-ben Aşkale falusi iskolájában kezdte meg szakmai pályafutását. 1936-ig tanítóként dolgozott, ezután beiratkozott az Ankarai Egyetem Nyelv-, történelem és földrajzi karának Hungarológiai tanszékére. Kiegészítésképp a Történelem Tanszék újkori és legújabb kori kurzusait, valamint latin, francia és német nyelvkurzusokat hallgatott. Tanára, Rásonyi László biztatására 1936 és 1939 között részt vett a keszthelyi és a debreceni nyári egyetemeken, valamint gyakornokoskodott a Magyar Országos Levéltárban. 1940-ben diplomázott Az oszmán történelem magyar forrásai című szakdolgozatával. 1943. március 1-jén kezdett el dolgozni mint egyetemi docens az Isztambuli Egyetem Újkori és legújabb kori történelem tanszékén. 1955-ben professzor, 1961-ben kinevezték az újonnan létrehozott Oszmán Intézmények és Civilizációtörténet tanszék vezetőjévé. Ezt a tisztséget 1977. július 13-ai nyugdíjazásáig töltötte be. Tudományos munkáját 1981. június 2-án bekövetkezett haláláig folytatta.

Forrás: Mübahat S. Kütükoğlu, GÖKBİLGİN, M. Tayyib, TDV İslam Ansiklopedisi, https://islamansiklopedisi.org.tr/gokbilgin-m-tayip (2023. 08. 11.)

A Holnap Kultúrája[1]

Mit jelent szó szerint a holnap kultúrája kifejezés? A holnap egy olyan időpontot jelöl, amely még nem jött el, a szószerkezet pedig a holnap kultúráját hangsúlyozza ki. Hogyan várjuk tehát a még el nem jött időt? Nem vezet-e ugyanide az a kérdés a saját személyes életünkben, hogy miért járunk iskolába? Felkészülés a még el nem jött időkre… 2021 utolsó napján elindítottunk egy honlapot (yarininkulturu.org/), hogy valamivel hozzájáruljunk A Holnap kultúrájához, és portálunk már majdnem három éve nagyon jó légkörben működik. Irodalom, filozófia, kortárs kultúra, művészet és mozi, és ezt a listát még tovább bővíthetnénk. De vajon elegendőek-e a heti rendszerességű cikkek? Egyrészt a válaszunk erre a kérdésre igen, mert az olyan országokban, mint Törökország, ahol a kultúrpolitika nem játszik meghatározó szerepet, legalább ezekkel a tevékenységekkel jelezhetjük, hogy még nem haldoklik teljesen a kultúra. Más megközelítésben viszont a válasz nem, mert mindig minden helyzet lehetne még jobb. Ha még egy építőelemet raknánk bele, jobb lenne A Holnap Kultúrája helyzete? Szerintünk igen. Nyomtatott és virtuális kiadványkalandunk első köteteként az Atatürk és a török nemzet valóban fontos helyet foglal majd el. Jelentősége már az első oldalakon, az Ajánlásban megmutatkozik. Egy eddig nem publikált levélből vett részlettel kezdünk, mely most először fog megjelenni. Valójában ez a rész elárulja a szándékot is, mely e könyv kiadásához vezetett: tisztelgés.

A Svédországi Török Egyetemisták és Akadémikusok Egyesületével Köztársaságunk 100. évfordulója alkalmából folytatott sikeres együttműködés eredményeképpen egy könyvet készítettünk a Cikkek a Török Köztársaság századik évfordulójára címmel. Ebben a törökországi közhangulatban, ahol a kultúrpolitika 1946 óta megrekedt, és a kultúra csak az elkötelezettek erőfeszítéseivel maradt fenn, minket lelkesít a gondolat, hogy – a szponzorok elengedhetetlen támogatásával – kiadatlan dokumentumokat, eszméket és történeteket kézzelfogható formába öntsük, ezért is tarthatjuk a kezünkben ma ezt a könyvet. A Yarının Kültürü M. Altay Gökbilgin támogatásának köszönhetően adhatja ki első válogatását. A néhai történészünk, M. Tayyib Gökbilgin által ránk hagyományozott dokumentumokat Muratcan Zorcu, projektünk (majdani márkánk) alapítója, és Emir Gürsu, riportercsapatunk egyik tagjának közös munkájával jött létre.

Ezzel az értékes munkával tudatjuk, hogy megkezdtük kiadói tevékenységünket, ezáltal a Yarının Kültürü újabb építőelemmel gazdagodott, és reméljük, hogy a jövő felé tartva hozzájárulhatunk a török kulturális élet gyarapodásához.

2023. november

Ajánlás

1981. január 17-én apám, M. Tayyib Gökbilgin levelet írt Kenan Evren akkori vezérkari főnöknek, ám a levélben megfogalmazott kívánsága nem teljesülhetett. Betegsége és ugyanebben az évben bekövetkezett halála megakadályozta e vágyának, Atatürk születésének 100. évfordulójára szánt művének megjelenését. Nagy örömmel tölt el, hogy az Atatürk által ránk bízott Köztársaságunk 100. évében, melyet „Atatürk-évként” ünnepelünk, megvalósíthatom édesapám álmát.

Szeretném megosztani Önökkel levelének alábbi részét, melyben saját szavaival így fejezi ki vágyát:

„…Szíves engedelmével szeretném kifejteni az okát, hogy miért mutattam be Őexcellenciájának az atatürki elvek és újítások történetével kapcsolatos munkáimat és publikációimat most, 1981-ben, amikor Atatürk születésének 100. évfordulóját ünnepeljük.

Mint az Atatürk Ünneplési Bizottság legmagasabb szintű elnöke, szeretném kérni Őexcellenciáját, hogy tegye lehetővé ezen évek óta nem kapható, ám nagyon keresett és fontos mű újranyomtatását – amelynek fő forrásai az utolsó oszmán kormányok nemzetgyűléseinek jegyzőkönyvei –, hogy ezzel az ünnepi évben a magam módján, szerényen hozzájárulhassak az Atatürkkel kapcsolatos szakirodalomhoz. Ebben az új kiadásban benne lehetnek a fent említett fontosabb történelmi jegyzőkönyvek változatlanul, de esetleg érdemes lenne kiegészíteni néhány új dokumentummal is. Ezenfelül nagy megtiszteltetés lenne, ha az Atatürkkel kapcsolatos szakirodalom gazdagításához hozzájárulhatnék azzal, hogy – amennyiben helyénvalónak és lehetségesnek tartja – egy kötetben összegyűjtve megjelenhessen a különböző időpontokban és különböző kiadványokban az Atatürk-korszak és -újítások történetével kapcsolatosan publikált összes cikkem, kutatásom és konferencia-előadásom.”[2]

Szeretném külön köszönetemet kifejezni Emir Gürsunak és Muratcan Zorcunak, akik rövid idő alatt, nagy energiabefektetéssel és munkával elkészítették ezt a kiadványt, ezáltal pedig megvalósulhatott édesapám óhaja.

M. Altay Gökbilgin
Erenköy, 2023. november 27.

Bevezetés

„Az első világháború végén az Oszmán Birodalomra kényszerített mudroszi fegyverletétellel és az azt követően aláíratott sèvres-i békeszerződéssel a török nemzet politikai jogait a földbe tiporták. A török nemzet azonban fellázadt ez ellen, Atatürk pedig megmutatta a irányt, hogy ezen évszázadok óta szentnek elismert jogelv alapján hogyan álljon ki a török nemzet saját nemzeti ügyéért.”[3]

Ezekből a sorokból világosan kiderül, hogy M. Tayyib Gökbilgin a török nemzetet Atatürk személyében látja megtestesülni. A wilsoni elvekre hivatkozva Gökbilgin azt állítja, hogy Atatürk a török nemzet önrendelkezési jogát próbálta megismertetni a világgal. Emellett Atatürk küzdelme Gökbilgin meglátása szerint legitim alapon áll. Ezt olvassuk a következő tömör fordításban, amelyben leírja, mi volt Atatürk reakciója a döntésekre:

„…Musztafa Kemal és a török nemzet számára csak a száraz sztyeppék és hegyes, sziklás vidék maradt. De Musztafa Kemal szilárdan rátette a lábát ezekre a sziklákra, és határozott irányt adott külpolitikájának.”[4]

Az első idézetből kitűnik, hogy a történész milyen módszerhez nyúlt a török nemzet meghatározásakor. Másrészt beszédeit és írásait végignézve jól érzékelhetővé válik, hogyan hatottak vissza a török történetírásra a 20. század első felében Európában népszerűvé vált fajelméletek, valamint hogy miként folytatódott a vita a nép- és a nemzetfogalmak használatáról.

M. Tayyib Gökbilgin nemzetközi szinten publikáló tudós volt, aki ismerte azokat a nyelveket, amelyek szükségesek az oszmán források megfelelő elemzéséhez. Gökbilgin azonban annak a generációnak a sarja, amely identitását az Oszmán Birodalomból a Köztársaságba örökölte át. Személyesen volt szemtanúja annak, hogy a súlyos háborús körülmények után tulajdonképpen hamvaiból született állam Atatürk keze alatt hogyan nyerte el életképes, hosszú távú jellegét. Ez a helyzet abban nyilvánult meg, hogy Gökbilgin példátlanul tisztelte Atatürköt, és szükségét érezte, hogy megmagyarázza a fiataloknak a reformok szükségességét. Ahogyan számos történész szövegei esetén, úgy Gökbilgin beszédeit és cikkeit is ebben az összefüggésben kell értékelni, nem feledve, hogy ő is korának embere volt. Ebben a tekintetben az Atatürk és a török nemzet című kötetet alkotó írások mondatai, amelyeket Gökbilgin Atatürk halála után mondott vagy írt, jelzik, hogy a történész szorosan kötődött az abban a korban a török nemzetet irányító és meghatározó felfogáshoz.

Ennek egyértelmű bizonyítéka például, hogy bár 1938 óta csak öt év telt el, az Atatürknek szóló emlékezés mellett İsmet İnönü, akkori köztársasági elnök felé is kifejezte tiszteletét. Egy másik bizonyíték arra, hogy Gökbilgin tipikusan a kor embere volt, a könyvünk címlapján található fénykép, amelyen Gökbilgin Atatürk végső nyughelye előtt, az Anıtkabirnál olyan korabeli híres tudós személyiségekkel együtt fényképezkedik, mint Afetinan, a Török Történeti Társaság tiszteletbeli elnöke, İsmail Hakkı Uzunçarşılı és Süheyl Ünver. A harmadik példa, amely rámutat Gökbilgin személyiségére az, hogy a november 10-i megemlékezések során elmondott beszédében utalt május 27-ére. Miközben Atatürkről és a török nemzetről beszélt a fiataloknak, a történész nem tudta leplezni csodálatát a május 27-ét előkészítő ifjúsági mozgalmak iránt.

Az Atatürk és a török nemzet című könyv mindenekelőtt Altay Gökbilgin, M. Tayyib Gökbilgin nagyra becsült utódjának azon vágyából született, hogy a köztársaság századik évfordulójára méltó művet hagyjon hátra. Ezúton szeretnénk őszintén megköszönni Altay úrnak kedves hozzáállását és hozzájárulását a könyv kiadási folyamatához. Emellett kötelességünknek tartjuk, hogy köszönetünket fejezzük ki nagyra becsült családtagjainknak és barátainknak anyagi és erkölcsi támogatásukért.

A válogatásként bemutatott cikkek és beszédek címzettje a török nemzet, mi is így nyújtjuk át könyvünket az olvasónak.

Emir Gursu – Muratcan Zorcu
Üsküdar / 2023. november

Részvétnyilvánítás Magyarországról

Milleker Rezső, magyar geográfus, M. Tayyib Gökbilginhez küldött 1940. január 2-án kelt levelében részvétét fejezte ki Tayyib Beynek és a török nemzetnek az 1938. november 10-én elhunyt Atatürk halála miatt.

Az új Törökország Atatürk halálára[5]

Fekete Lajos

Még áll a balkáni stílusban épült szaloniki ház, melynek egymáshoz szorult keskeny ablakai, egyszerű vaspálcás rácsai mögött Musztafa, a későbbi Atatürk, 1880-ban a napvilágot először meglátta.[6] Szaloniki akkor még a szultán birodalmához tartozott, s ebben Musztafa apja, Ali Riza, eleinte mint adótiszt, később mint kereskedő igyekezett kenyerét megkeresni; egyszerű pályafutásának mindkét szakaszában a közrangúak közé tartozott, s amikor fiatalon meghalt, sem rangot, sem vagyont nem hagyott maga után.

Musztafa, akinek nevelése apjának halála után az anyjára, Zübeyda hanumra hárult, az elemi iskolák elvégzése után – még mindig Szalonikiban – a hivatalnokárvák szokásos nevelőintézetébe, hadapródiskolába került. Tanárai jóravaló, derék, igyekvő tanítványt kaptak általa, egyikük el is nevezte őt Kemalnak („Kemal” azt jelenti: kiváló, érett). Azóta főleg ezen a néven emlegetik, s később a rendszert is, amelyet alapított, erről a nevéről nevezték el („kemalizmus”, „la Turquie kémaliste”).

Mint katonatiszt (1904-ben került ki az iskolából) először Szíriában szolgált, majd az újtörök forradalom után – amiben már szerepe volt – Isztambulba került a vezérkarhoz. Innen 1911-ben Tripoliba ment, hogy az oda benyomuló olaszok ellen harcoljon. Tripoliból a balkáni szövetség Törökország elleni támadásának hírére hazaindult (1912), de nagy kerülővel Egyiptomon és Románián keresztül csak elkésve, a nagy csaták után érkezett meg. Nagyobb eseményeknek nem volt aktív részese.

Ezután férfikorának két legszürkébb esztendeje következett (1912–1914), amiket mint katonai attasé a szófiai követségen töltött el.

A világháborúban a Dardanellák védelménél tűnt ki, nevét itt, a Gallipoli-szoros védelménél kapta először szárnyára a hír (Anafarta, 1915. augusztus). Kemal Törökország legjelesebb katonái közé került, akkortól már csak nagy, nehéz feladatokra kapott megbízást. Diarbekir vidékén az oroszok, Szíriában az angolok ellen harcolt, állandóan fokozódó nehézségek, fogyó remények között is azzal a szívós kitartással, amely a török vezéreket bukásukban is oly sokszor a hősiesség glóriájával övezi.

Az összeomlás után, hívatlanul, Isztambulban termett, kétségbeesetten fenyegetőzve és lázadozva a közeledő végzet ellen, nagy aggodalmára az új angolbarát kormánynak. Az udvari urak, hogy szabaduljanak tőle, visszaküldték Anatóliába (1919. április) „hadseregfelügyelőnek” oda, ahol hadsereg már nem volt.

Mindaz, ami Kemallal eddig történt, nem különb az átlagos katonai karriernél, milyet a világháborúban egymással szemben álló táborok százszámra tudnak felmutatni; Kemal pályafutásának rendkívüli szakasza csak ezután kezdődött.

Mikor a török határokon kívül és belül mindenki úgy érezte, hogy az antant részéről olyan ítélet készül elhangzani, amely nemcsak a török államnak, hanem a török népnek is biztos pusztulásával egyenlő, Kemal volt az egyetlen, aki hitt még a török nép jövőjében, és aki azzal az elhatározással indult Kis-Ázsia belsejébe, hogy még a lehetetlent is megkísérli.

Anatóliának az a része, ahol először megjelent, emberben és anyagban rendkívül szegény föld volt, s ami értéket ott régebbi idők mégis összegyűjtöttek, a világháború felvonuló seregei már régen széttaposták. Kemal teljesen kiélt, „front mögötti területet”, szétszórt, szervezetlenségben lévő, akarat és remény nélküli embereket talált, akik egymásról semmit sem tudtak, és egymással nem törődtek. Ezt látjuk a sivasi kongresszuson is, melyet a keleti országrész ügyeinek megbeszélésére hívott egybe: itt 25-30 főnyi gyülekezet veszi körül (1919. szeptember), szakállas vének és kisvárosi fiatalok, hogy statisztáljanak egy mű elindításánál, amelyről épp oly kevéssé volt sejtelmük, mint a nehézségekről és módokról, melyeken keresztül a cél elérhető, ő, a vezér is gyűrötten, sápadtan, beesett arccal ült közöttük.

Ankarában, ahová az időközben megnagyobbított országrész képviselőit, az öntudatosabb „nagy nemzetgyűlést” fél évvel később, 1920 áprilisában összehívta, már zárt tömegeket látunk mögötte. Hívei egy egész termet megtöltöttek, sok volt köztük a tanult és tapasztalt férfi, aki régebben a szultáni kormány támasza volt, és egyesével szökdösött át hozzá. De a mozgalom mérhetetlen anyagi problémákkal küzdött, mindenki reménytelennek látta. Nemcsak a nagy nemzetgyűlés ülésezett egy szegényes, barakkszerű épületben, ahol márványoszlopok helyett rajvonalkályhák csövei futnak fölfelé, hanem az egész ország ilyen egyszerű, felkészületlen anatóliai volt. A vakmerő vállalkozáshoz pénz nem volt, ember és hadianyag kevés, a rossz utakon alig bírtak mozogni; szinte összeroskadt a szegénység alatt. Az emberek azonban már bizakodóbbak voltak; manifesztumokat adtak ki a világ népeihez, józanul és bátran követelve, hogy tudomást vegyenek róluk és arról, amit el akarnak érni.

Kemal úgy látta, hogy két dolgot kell sürgősen tisztáznia: viszonyát a megszálló hatalmakhoz, a külföldhöz, s ha ez sikerült, viszonyát saját császárához és a török nép egyeteméhez.

A nagy oszmán birodalomból, a birodalom nyugtalan és megbízhatatlan tartományai közül Kemalt csak a török nép lakta föld érdekelte. A török föld azonban, különösen ott, ahol az politikai vagy gazdasági vonatkozásban értékes, ahol kemény búza és édes gyümölcs terem rajta, idegenek kezében volt; mindenki, angolok és franciák, olaszok és görögök, sőt még a távoli Egyesült Államok is részesedni akartak belőle, s mindegyikük a legjavát választotta ki magának. Kemalnak és a török népnek a sóstavak vidéke és a sziklás fennsík maradt.

Kemal azonban ezeken a sziklákon jól megvetette a lábát, és külpolitikáját, amin pályája elindult és eldőlt, helyesen irányította. Az első külföldi biztatást különösképpen Oroszországtól, a török nép szívbeli ellenségétől szerezte meg, a másodikat a franciáktól, akik ugyanúgy, mint az oroszok, világnézeti reménykedéssel mutattak megértést az ankara mozgalom iránt. További nem várt szerencséje volt, hogy Amerika, majd belpolitikai okokból Olaszország is feladta igényét, s így a belső török földön, 1921 nyarán csupán két ellenség maradt: a görög és az angol, az utóbbi csak mint szemlélődő. Megkezdődhetett a szabadságharc.

A görög megszállók elleni küzdelem közel harmadfél évig (1920. június – 1922. szeptember) tartott, s ahogy a kölcsönös sikerek, váltakozó görög és török győzelmek jelzik, az ellenfelek erői sokáig egyenlők voltak. A törökök ismételten kísérletet tettek a megszállók kiszorítására, így 1921. január és március hónapjaiban Iszmet pasa vezérlete alatt Inönünél – Iszmet pasa, a köztársaság mai elnöke, később e csatatér nevéről vette fel családnevét –, augusztusban Kemal vezérlete alatt a Szakaria-folyónál. Sikereik azonban nem voltak döntő jelentőségűek, döntést a küzdelemben csak a harmadik év hozott, az egész nép újbóli egyetemes erőfeszítésével. Kivette ebből részét a török asszony („Fatma”), sőt a gyermek is; görnyedt háttal, betegen is együtt küzdöttek a harcosokkal, ágyúkat vonszoltak, lőszer alatt roskadoztak, valóban úgy, ahogy ma az ankarai főtéren a török katona típusa („Mehmedzsik”) mellett, mindketten láztól égő szemmel szoborba öntve állnak. Siker csak a köznéptől jöhetett.

A nagyszerű győzelem, hol az egész ellenséges sereg vezérkarával együtt esett fogságba (Dumlupinar, 1922. augusztus), éppen a harcok elhúzódása miatt mindenütt meglepetést és hangos csodálkozást keltett. Mint még sokunknak emlékezetében van, a hírt a budapesti utca is kitörő örömmel üdvözölte, a győzelem mámora egyeseket és testületeket egyaránt magával ragadott, az eseményt a trianoni évek kábulatában is komoly felolvasások méltatták, és tüntető gyűlések ünnepelték.

Természetes, hogy a sikert a diplomácia is tudomásul vette, s a sèvres-i béke, a törökök Trianonja, automatikusan revízió alá került. A lausanne-i tárgyalásokról Iszmet, az ankarai nemzetgyűlés megbízottja, tisztességes megállapodást hozott haza, a török népnek függetlenséget és elfogadható életkörülményeket Drinápolytól a régi perzsa határig, és reményen fölül hazahozta Isztambult is, ahonnan a megszállók négy évi birtoklás után kelletlen lemondással hurcolkodtak el.

Szükségesnek láttuk a forradalmi Törökország feladatainak és nehézségeinek kusza tömegéből legalább a fontosabbak felsorolását, egyrészt hogy követhessük Kemal útját, másrészt hogy cáfoljuk azt a széles körben elterjedt véleményt, hogy „könnyű volt Kemalnak szabadságharcát megvívnia, mert erre országának földrajzi helyzete módot adott”.

Mint a fenti vázlat is mutatja, Kemalnak szívós, hosszú küzdelmet kellett vívnia. Erejének hatalmas megfeszítésével évekig tartó verejtékezésre és elszántságra volt szükség, mert nem ő volt a nemzet egyetlen vezére, a népnek csak egy része támogatta, sokan közömbösen vagy ellenségesen nézték.

Sokan ugyanis úgy látták, hogy fellépése csak újabb bajt fog a törökségre zúdítani, mert terve – a nagy összeomlás után – vakmerőnek, elérhetetlennek és kihívónak látszott. Így az idegen befolyásnak kitett szultáni udvar és az isztambuli kormány is a külső hatalmak nyomásától félt. Kemalt előbb mérsékelték, később gáncsot vetettek neki, végül halálra ítélték. A fővezérnek tehát, kire a népnek esküdnie kellett volna, két új gondja támadt: hogy megmentse a népet a polgárháborútól és saját fejét a halálos ítélettől.

Törökország mind a két veszedelemtől megmenekült. A polgárháború nem tört ki, a seregek, melyeket az isztambuli kormány Kemal ellen küldött, vezéreik után maguk is átpártoltak hozzá. Nem volt tehát erő, amely Kemalt legyűrje, és nem akadt kéz, amely rajta az ítéletet végrehajtotta volna.

Az önuralom, amellyel Kemal a halálos ítélet bélyegét éveken át viselte, nagynak mutatja őt legfontosabb államférfiúi tetteiben, a belső közjogi helyzet rendezésében. Nagy érdeme, hogy magában az indulatot, híveiben a feléje irányuló szeretetet elnyomva, nem engedte, hogy a nemzet egységét időszerűtlen közjogi kérdések megbontsák, és csak akkor adott választ a szultán ítéletére, amikor döntő katonai és diplomáciai sikereknek jutott birtokába. A válasz az ankarai nemzetgyűlés döntése volt: Törökország szultánok és monarchikus államforma nélkül mint köztársaság kíván az eljövő életre berendezkedni, és elnökének Kemalt választja (1923. október 29).

Az Oszmán-ház trónfosztásával kezdődik Kemal pályafutásának harmadik korszaka, az az idő, amelyben Kemal a külpolitikai és katonai kérdések nyomasztó gondjai alól felszabadulva foglalkozhatott reformterveivel.

Kemal kormánya ekkor már évek óta Ankarában székelt, messze benn a tengerektől, 800 méter magasan a fennsíkon, a jövő Törökország stratégiai szempontból kiválasztott fővárosában. A gondolat, hogy a kormány a meleg tengeröblök mellől erre a zord vidékre költözzék át, nem az övé. Mint javaslat a szultánok előtt is megfordult, de ott megbukott: a szerájok népe nem bírt elszakadni az isztambuli pompától, Kemal szeme kellett hozzá, hogy a parasztország közepében a jövő nagyság képét meglássa.

Ekkor még csak ő merte elképzelni a fejlődésnek azóta befutott vonalát, és szemével, amiből sokan rendkívüli erőt láttak kisugározni, csak ő merte látni Törökország képét, a jelennel egyszerre a jövőt is.

Ahogy az ankarai magas várhegyről a viskók fölött végigtekintett a télen jeges, nyáron kopár fennsíkon, szélesen kitárult előtte a török föld nagy élettelensége. A város a lábai alatt, mint minden más török város is: romterület, hol paloták és templomok kupoláit felverte a gaz; a falvak: nem földművelők házai, hanem inkább sárból vert sátrak, csak pásztorok búvóhelye a vihar elől; a folyók mocsarakká folynak szét, az erdők sűrűjében rabló vigyáz az elrabolt utasra, és vár a váltságdíjra; szerte az országban az ipar és kereskedelem kisszerű, mint a kofa üzlete, mikor szeletekben méri a dinnyét; a távolságok mérhetetlenek, Sivas oly messze van Európától, mint ma az afganisztáni Kabul. S az emberek, a városi és falusi török nép abszolutizmusban nevelkedve, forradalom szelétől suhintva, terv és cél nélkül határozatlanul vergődik Európa és Ázsia, ó- és újvilág között.

Azután ködfátyollá sűrűsödik előtte a valóság, és azon keresztül kibontakozik előtte a jövő. Ez a Törökország olyan állam lesz, melyet megint becsülni fog a világ; kifelé tekintélyes, belül rendezett, jómódú, gazdag; gazdag természeti kincsei révén és saját polgárainak munkája nyomán. Mert mindenki dolgozni fog, az emberek szeretni fogják a munkát; s mindenütt rend lesz, mert az emberek szeretni fogják a rendet; a folyók visszatérnek medrükbe, az autóút szabadon kígyózik az erdők alá, és kocsijában biztonságban érzi magát az utas. Sivasba majd Pullmann-kocsi visz, Európa megérkezik Anatóliába. És ezt nemcsak a jövő nemzedék látja majd, frissült lélekkel és edzettebb izmokkal küzdve a még boldogabb jövőért, de már a mai öregek is megélik egyszer, mint szabad emberek szabad országban, európai államban.

Ilyen vakmerő terveket, amilyeneket Kemal álmodott, nem lehet kicsinyes szempontok szerint, részekre bontva megvalósítani; ezek lázas munkát kívánnak, ahogy maguk is lázálomban születtek. Kemal intézkedései, melyekben reformeszméi testet öltenek, egyszerre a nemzeti élet legkülönbözőbb szövevényeit tépik szét, hogy a régi állapotok helyén új életet fakasszanak. Ismertetésük sem bírja el, hogy mint életének korábbi mozzanatait, kronológiai rendbe sorakoztassuk őket, csoportosítva kell velük foglalkoznunk.

Először egyházpolitikai reformjait emeljük ki, a legkényesebb kérdéseket, melyek a török nép sorsát századokon át irányították, és Kemal keze nélkül jövőjét is más irányba terelték volna. Kemal forradalmában a gazdasági újjáéledést a lelkek megújulásának kellett megelőznie. Ami a régi intézményekből elavultnak látszott, azt azonnal törölte, kezdve a kalifátuson (1924. március), bár itt mintha habozott volna egy ideig elhatározásában. A kalifátust ugyanis maga is megbecsülendő értéknek tartotta, és megszüntetésére főleg azért szánta rá magát, mert ez volt az utolsó szál, mely a trónjavesztett uralkodóházat Törökországhoz fűzte.

Egyházi intézkedései közül csak a legfontosabbakat említjük. Feloszlatta a dervisrendeket, magánüggyé tette a vallástanítást; szekularizálta az egyházi vagyont, megtörte a papság befolyását; emancipálta a török nőt; új házassági törvényt, a mohamedán törvények helyébe európai törvénykönyvet hozott; eltiltotta a perzsa és arab nyelvek tanítását – ezek voltak a régebbi török műveltség klasszikus nyelvei –, eltiltotta az arab egyházi naptárt, s meghonosította az európait; megtiltotta a pénteki nap megünneplését, és heti szünetnapnak a vasárnapot rendelte el. Mindezen reformokat pedig olyan államban iktatta törvénybe, ahol a nemzet egyeteme a mohamedán vallást követte.

Olyan ez, mint amikor egy ember tatarozás közben nem veszi észre, hogy a legbelsőbb eresztékeket is kikezdte az idő, s egyik ütésénél, mellyel csak bontani akart, rászakad a ház; a porban és füstfelhőben, ami fölötte gomolyodik, eszmél rá, hogy a régiből semmi sem jó, mindent elölről kell kezdeni. E reformokkal a törökség elvetette magától mindazt a segítséget, amit régebben a mohamedán kultúrától kapott, a jövő nemzedék oktatására és nevelésére tehát új erőket kellett teremteni, és új művelődési irányt kellett kijelölni. Törökországban Kemal vezetése alatt új iskolapolitika indult meg, minden fokozaton ugrásszerűen szaporodó intézetekkel, diáklétszámmal és egy bizonyos szellemi szintnek rohamos kiszélesítésével. A nevelés régebbi, erősen vallásos jellegét minden iskolafajtában nacionalista öntudat váltotta fel olyan jelszavakkal, melyeket a régi világ börtönnel büntetett („ébredj, török ifjúság!”, „de jó annak, aki töröknek vallhatja magát!”), s a török fajra jellemző militarista szellem kapcsolta nemzeti egységbe az ifjúságot. Civil diákok iskolájuk számával, és ezen belül egyéni sorszámmal vannak nyilvántartva: „az isztambuli 12. iskolába járó 256. számú Mehmed”.

Kulturális téren legfontosabb és általában legvakmerőbb újítása az írásreform volt. Ezt Kemal szélsőséges forradalmárok módjára azzal kezdte, hogy elvette a „gazdagoktól” azt, amivel azok különbek voltak: az írni tudókat eltiltva az arab betűs írás használatától, analfabétává tette, azzá, ami a többi szegény. Ugyanakkor az új írás sikerét legszemélyesebb kérdéseként fogta fel: majd mint tanítómester, krétával a kezében agitált a új írás mellett, melyet egy nyelvészbizottsággal folytatott véget nem érő vita után egyetlen éjszaka alatt ő maga állított össze, majd maga is beült az iskolapadba, fejkendős asszonyok közé, és kényszerített urat és parasztot, hogy a forradalom legújabb kincsét magukévá tegyék.

Kemal figyelme azonban elvontabb, tudományos problémákra is kiterjedt, ha azok alkalmasak voltak a népi öntudat fejlesztésére, és távolabbi eredményekben forradalmi céljait elősegíthették.

Néhány ilyen akciója, így különösen azok, melyek a történetkutatással és a török nyelv művelésével függtek össze, külföldön is figyelmet keltettek, sőt kritikára is okot szolgáltattak. Megállapodott nemzeti műveltségű országok tudományos életében az ilyen egyéni kezdeményezések nagy károkat is okoztak volna. A törököknél azonban még az ilyen romantikus elméleteknek is volt ideiglenes nemzetnevelő hatása. Kemal ilyenkor a múlt század magyar romantikusaihoz hasonlít, kiknek szaván egész nemzedékek csüggtek, javult, új nemzetté alakultak. Viszont a török nyelv reformjával, amit szintén az ő nevéhez kell fűznünk, túl a mai nemzedék rajongásán, a jövő korszak háláját is biztosította magának. Noha Kemal sem író, sem tudós nem volt, szinte új nyelvvel ajándékozta meg nemzetét; a színekben és fordulatokban rendkívül gazdag török népnyelv Kemal hatása alatt új irodalmi nyelvvé fejlődött, melyen keresztül e nyelv szépségeit most kezdjük igazán ismerni és becsülni.

Kemal azt akarta, hogy Anatólia török népe, az ő törökjei, kiszakítva az ázsiai mohamedán közösségből, mely fejlődésüket biztosítani nem tudta, az európai civilizációban helyezkedjenek el, és annak egész fegyvertárát úgy tegyék magukévá, ahogy azt Nagy Péter oroszai vagy a múlt században a japánok tették. Ahogy Nagy Péter a köznapi élet apróbb dolgait is szabályozta, ugyanazt tette Kemal is (fez-tilalmi törvény stb.), ami azért is különös, mert ő nem esett át a nyugat nevelő iskoláján, neki Hollandia és Angolország helyett Szófia meg Monasztir voltak a legnyugatibb városok, melyekben Európa kultúráját megismerhette.