Borítószöveg

Lou Clark átlagos, hétköznapi lány, aki sok mindent tud. Tudja, hány lépés van a buszmegálló és az otthona között. Tudja, hogy szeret a helyi kávézóban dolgozni, és tudja, hogy talán nem szerelmes a barátjába, Patrickbe.

Amit Lou nem tud, az az, hogy hamarosan elveszíti a munkáját, és olyan kihívásokkal kell szembenéznie, amelyeket addig elképzelni sem tudott.

Will Traynor fiatal és jóképű, ám egy motorbaleset következtében teljesen lebénult. Tudja, hogy ezentúl nem habzsolhatja nagykanállal az életet, és hogy a fényűző utazásoknak és kalandoknak befellegzett. Tudja, hogy az élet immár semmit sem tartogat számára, és azt is pontosan tudja, hogyan fog véget vetni az egésznek.

Amit Will nem tud, az az, hogy a Lou hamarosan berobban a világába, és fenekestül felforgatja azt.

És sem Lou, sem Will nem tudja még, de örökre megváltoztatják majd egymás életét.

*

A Mielőtt megismertelek szívszorítóan romantikus regény: két olyan ember története, akikben kezdetben semmi közös sincs, ám végül mégis képesek meghozni egymásért a világ legnehezebb döntését is.

Fordította

Lányi Judit

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jojo Moyes: Me Before You

Penguin Books, London, 2012

Copyright © 2012 by Jojo’s Mojo Ltd

Hungarian translation © 2012, 2023 Lányi Judit

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóillusztráció © Holly Ovenden

Művészeti vezető Jason Ramirez

ISBN 978-963-604-331-5

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Borbás Mária

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti alapján készítette Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Charlesnak szeretettel

Prológus
2007

Amikor a férfi kijön a fürdőszobából, a lány már ébren van. Hátát a felpolcolt párnáknak támasztva lapozgatja az ágy mellett talált utazási prospektusokat. Az ő egyik pólója van rajta, kócos hajáról a férfinak önkéntelenül is az előző éjszaka eseményei jutnak eszébe. Csak áll ott, és miközben vizes haját dörgöli egy törülközővel, élvezi a fejében felvillanó emlékképeket.

A lány felnéz a prospektusról, és lebiggyeszti az ajkát. Kissé talán már idős az ajakbiggyesztgetéshez, de még elég rövid ideje vannak együtt ahhoz, hogy a férfi ezt aranyosnak találja.

– Tényleg muszáj nekünk ilyen hegymászós túrát választani, ahol szakadékok fölött kell lógni? Ez lesz az első igazi közös nyaralásunk, és ezekben a prospektusokban egyetlen olyan út sincs, amelynek során ne kéne levetni magunkat valahonnan, vagy – most úgy tesz, mintha megborzongana – gyapjúcuccokat felvenni.

Az ágyra dobja a prospektusokat, karamellszínű karját a feje fölé nyújtja. Rekedtes hangja elárulja, hogy ők ketten nem sokat aludtak az éjjel.

– Mit szólnál egy luxusfürdőhelyhez Balin? Csak hevernénk a homokban… órákig kényeztetnének… aztán jönnének a hosszú, pihentető éjszakák…

– Én képtelen vagyok így nyaralni. Egyszerűen folyton csinálnom kell valamit.

– Például repülőkből kiugrálni.

– Ne szóld le, amíg nem próbáltad.

A lány elfintorodik.

– Ha neked úgysem számít, akkor azt hiszem, maradok annál, hogy leszólom.

A férfi inge kissé nedves bőréhez tapad. Megfésülködik, és bekapcsolja a mobilját. Amikor meglátja a képernyőn megjelenő üzenetek listáját, az arca megrándul.

– Oké – mondja. – Most mennem kell. Nyugodtan reggelizz meg.

Az ágy fölé hajol, hogy megcsókolja a lányt. A lánynak meleg, őrjítően szexi parfümillata van. Orrát a lány tarkójára tapasztja, és mélyen beszívja a haja illatát. A lány a nyaka köré kulcsolja a karját, és magához húzza. A férfi ettől egy pillanatra kizökken a gondolatmenetéből.

– Még mindig áll, hogy elmegyünk most hétvégén?

A férfi vonakodva kibontakozik az ölelésből.

– Attól függ, hogyan alakul ez az üzlet. Most még minden a levegőben lóg. Még az is benne van a pakliban, hogy New Yorkba kell mennem. De bármi legyen is, mit szólnál egy kellemes vacsorához csütörtökön? Benne vagy? Te választod az éttermet. – Az ajtón lógó bőr motorosruháért nyúl.

A lány szeme összeszűkül.

– Szóval vacsora. A mobiloddal vagy anélkül?

– Tessék?

– Kiütést kapok a mobilodtól. – Már megint az az ajakbiggyesztés. – Olyan, mintha mindig ott volna velünk egy harmadik személy, akivel meg kell küzdenem a figyelmedért.

– Majd lenémítom.

– Will Traynor! – mondja a lány korholó hangon. – Néha esetleg ki is kapcsolhatnád!

– Éjjel kikapcsoltam, nem?

– Csak brutális erőszak hatására.

A férfi vigyorog.

– Aha, szóval mostantól így hívjuk?

Felveszi a motorosruhát. Lissa már nem tudja lekötni a figyelmét. Karjára veti a bőrdzsekijét, és miközben kimegy, csókot dob a lánynak.

A mobilján huszonkét üzenet várakozik, az elsőt New Yorkból küldték, hajnali 3:42-kor. Valami jogi probléma. Beszáll a liftbe, hogy a föld alatti parkolóba menjen. Menet közben megpróbálja átfutni az éjszaka történt eseményeket, hogy naprakész legyen.

– Jó reggelt, Mr. Traynor!

A biztonsági őr kilép a fülkéjéből. A fülke megóv az időjárás viszontagságaitól, habár itt lent sosincs olyan idő, amitől az embert óvni kellene. Will néha eltöpreng, hogy mit csinálhat az őr hajnalonként, miközben a zárt láncú hálózat felvételeit bámulja a képernyőn, vagy a hatvanezer fontos kocsik fényes lökhárítóit, amelyek sosem koszolódnak be.

Belebújik a bőrdzsekijébe.

– Milyen az idő odakint, Mick?

– Borzalmas. Úgy zuhog, mintha dézsából öntenék.

Will megáll.

– Tényleg? Akkor nincs motoros idő?

Mick a fejét rázza.

– Nincs, uram. Hacsak nincs felfújható tetője, vagy nem munkál önben a halálvágy.

Will a motorjára mered, aztán kihámozza magát a motorosruhából. Bármit is gondoljon Lissa, ő nem az az ember, aki szeret fölösleges kockázatot vállalni. Kinyitja a motor csomagtartó dobozát, és beleteszi a bőrruhát. Visszazárja a dobozt, és a kulcsot odadobja Micknek, aki ügyesen, fél kézzel elkapja.

– Bedobná az ajtómon, a levélrésen?

– Természetesen. Hívjak önnek taxit?

– Nem. Semmi értelme, hogy mind a ketten megázzunk.

Mick megnyomja a rácsot nyitó gombot. Will köszönetképpen felemeli a kezét, és kilép. A kora reggeli égbolt viharosan sötétlik fölötte. London belvárosának forgalma már most sűrű és lassú, bár még alig múlt fél nyolc. Will a nyakába húzza a gallérját, és elindul az utcán az útkereszteződés felé, mert ott a legnagyobb az esélye, hogy taxit fogjon. Az utak csúsznak a nedvességtől, a járdán visszatükröződik a szürke fény.

Amikor meglátja a többi öltönyös alakot a járdaszegélyen, magában káromkodik. Mégis mióta lett az összes londoni ilyen korán kelő? Mindenkinek ugyanaz az ötlete támadhatott.

Azon gondolkozik, hová álljon, hogy a legelőnyösebb pozíciót foglalja el, amikor megszólal a mobilja. Rupert hívja.

– Úton vagyok befelé. Épp próbálok taxit szerezni. – Ekkor megpillant egy narancsszínű jelzéssel világító szabad taxit az út túloldalán. Elindul a kocsi irányába, és reméli, hogy rajta kívül senki nem vette észre. Egy busz húz el mellette, mögötte egy teherautó, amelynek fülsiketítő fékcsikorgásától nem hallja Rupert szavait. – Nem hallak, Rupe – kiabál a telefonba, hogy túlharsogja a forgalom zaját. – Mondd még egyszer.

Kis időre az út közepén lévő járdaszigeten reked, a kocsik úgy hömpölyögnek mellette, mintha tengeri áramlat venné körül. A taxi még mindig narancssárgán világít. Will felemeli a szabad kezét, reméli, hogy a taxis meglátja a sűrű esőn át.

– Fel kell hívnod Jeffet New Yorkban. Még ébren van, a hívásodra vár. Megpróbáltunk elérni tegnap este.

– Miért, mi a probléma?

– Valami jogi akadály. Két záradékon rugóznak az egyik pontnál… mindjárt mondom, melyiknél… aláírás… papírok… – A hangját elnyomja egy kocsi, amelynek a kerekei csak úgy csikorognak a nedves úton.

– Ezt nem hallottam.

A taxis észrevette. A kerekek finom vízpermetet fröcskölnek, amint a kocsi az út túloldalán lassít. Will kissé távolabb meglát egy férfit, aki rövid sprint után csalódottan visszafogja a lépteit, mert rájött, hogy Will mindenképp előbb ér oda a taxihoz. Willen eluralkodik a diadalérzet: ő győzött.

– Figyelj, mondd meg Callynek, hogy tegye a dokumentumokat az asztalomra – kiabálja. – Tíz perc, és ott vagyok.

Körülnéz mindkét irányba, aztán az utolsó pár lépésnél leszegi a fejét, és futni kezd. Az ajkain már ott formálódik, hogy „Blackfriars”. Az eső beszivárog a gallérja és az inge közé. Mire beér az irodába, csuromvíz lesz – már most is az, pedig csak pár lépést gyalogolt. Lehet, hogy ki kell majd küldenie a titkárnőjét, hogy vegyen egy inget.

– És ki kell dolgoznunk ezt az „elvárható gondosság” dolgot, mielőtt Martin beér…

A csikorgásra és a duda harsogó hangjára felnéz. Látja maga előtt a taxi csillogó fekete oldalát, a sofőr már tekeri is lefelé az ablakot. A látótere sarkában meglát valami mást is. Nem tudja pontosan kivenni, hogy mi is az, de elképesztő sebességgel közeledik felé.

A valami felé fordul, és a másodperc törtrésze alatt rájön, hogy éppen az útjában áll, és esélye sincs, hogy kitérjen előle. Meglepetésében kinyitja a markát, a mobilja a földre esik. Kiáltást hall – talán épp az ő torkából szakadt fel. Az utolsó dolog, amit lát, egy bőrkesztyű, egy bukósisakos arc, és a férfi halálra vált tekintete, amely az ő rémületét tükrözi. Egy robbanás kíséretében minden darabokra hullik.

És aztán semmi.

1
2009

A buszmegállótól hazáig 158 lépés az út, de ez akár 180-ra is felmehet, ha nem sietsz – például olyankor, amikor magas talpú cipő van rajtad. Vagy olyan cipő, amit a jótékonysági turkálóban vettél, és pillangók vannak az orrán, de nem igazán fogja a lábadat hátul, a sarkadnál. Mondjuk, ez megmagyarázza, hogy miért árazták le 1 font 99-re. A sarkon befordultam az utcánkba (68 lépés); innen már látni a házunkat, egy négyszobás ikerházat, amely mellett hasonló, három-négy szobás házak sorakoznak. Apa kocsija a ház előtt áll, ami azt jelenti, hogy még nem indult el a munkába.

Mögöttem a nap épp lemenőben volt a stortfoldi vár mögött, amelynek sötét árnyéka úgy kúszott le a domboldalon, mintha olvadt viasz lenne. Mintha megpróbálna utolérni és beteríteni. Gyerekkoromban gyakran játszottuk azt, hogy az utcánk az O. K. Corall, ahol a megnyúlt árnyékaink pisztolypárbajt vívnak. Egy másfajta napon elmesélhetném neked, mi minden történt velem ezen a környéken, ahol Apa megtanított pótkerék nélkül bicajozni; ahol Mrs. Doherty (akinek a fején mindig csálén állt a paróka) élt, és aki mindig velszi sütit sütött nekünk; ahol Treena tizenegy éves korában bedugta a kezét egy sövénybe, és felzavart egy darázsfészket, hogy aztán ijedtünkben sikítva rohanjunk fel egészen a várig.

Az ösvényen Thomas háromkerekű biciklije feküdt az oldalára fordítva. Becsuktam a kaput magam mögött, a biciklit behúztam a verandára, és kinyitottam az ajtót. A meleg úgy lökött mellkason, mint egy kinyíló légzsák: Anya irtózik a hidegtől, ezért nálunk egész évben megy a fűtés. Apa folyton kinyitja az ablakot, és panaszkodik, hogy Anya az egész családot csődbe fogja vinni. Azt mondja, a fűtésszámlánk magasabb, mint egy kis afrikai ország éves GDP-je.

– Te vagy, szívem?

– Aha! – A kabátomat a fogasra akasztottam, ahol szegénynek alaposan meg kellett küzdenie a többi kabáttal egy kis helyért.

– Melyik vagy? Lou? Treena?

– Lou!

Bekukucskáltam a nappaliba. Apa hason feküdt a kanapén, karját mélyen az ülőpárnák és a háttámla közé dugta, olyan volt, mintha a párnák egészben lenyelték volna a szerencsétlen végtagot. Thomas, az ötéves unokaöcsém mellette guggolt, és elmélyülten figyelte.

– Legó – fordította felém az erőlködéstől vörös fejét Apa. – Csak tudnám, miért kell olyan kicsire csinálniuk azokat az átkozott darabkákat! Nem láttad véletlenül Obi-Wan Kenobi bal karját?

– A DVD-lejátszó tetején volt. Azt hiszem, Thomas kicserélte Obi karját Indiana Joneséra.

– Na mármost, az teljesen nyilvánvaló, hogy Obinak semmiképpen nem lehet drapp a karja. Meg kell találnunk a feketét.

– Én nem aggódnék a helyedben. Nem úgy van, hogy Darth Vader úgyis levágja Obi karját a második részben? – Az arcomra mutattam, hogy Thomas puszit adjon. – Hol van Anya?

– Fent. És ehhez mit szólsz? Találtam egy kétfontost!

Felnéztem, és meghallottam a vasalódeszka ismerős nyikorgását. Josie Clark, az anyám, sosem tudott megmaradni a fenekén. És erre büszke is volt. Úgy hírlik, hogy egyszer, mialatt az egész család vacsorázott, ő kint állt a kerti létrán, az ablakokat mázolta, és csak azért tartott szünetet néha, hogy beintegessen a szeretteinek.

– Megtennéd, hogy mostantól te próbálod megtalálni azt a nyamvadt kis darabot? Thomas már félórája keresteti velem, és most már készülődnöm kell munkába.

– Éjszakás vagy?

– Igen. És fél hat van.

Az órára pillantottam.

– Igazából még csak fél öt.

Apa kihúzta a karját a párna alól, és az órájára nézett.

– Akkor hogyhogy ilyen korán hazajöttél?

Tétován csóváltam a fejem, mintha nem értettem volna a kérdést, és kimentem a konyhába.

Nagyapa a székén ült a konyhaablaknál, és egy sudokut tanulmányozott. A házhoz járó ápolónő azt mondta, hogy a sudoku jót tesz majd a koncentrációs képességének, segít, hogy újra képes legyen összpontosítani a figyelmét az agyvérzés után. Az a gyanúm, én voltam az egyetlen, aki észrevette, hogy Nagyapa hasra ütéses alapon írja a számokat a rubrikákba, mindig azt, ami épp eszébe jut.

– Szia, Nagyapa!

Nagyapa felnézett, és elmosolyodott.

– Kérsz egy csésze teát?

Erre csak a fejét rázta, és résnyire kinyitotta a száját.

– Inkább valami hideget?

Bólintott.

Kinyitottam a hűtőt.

– Nincs almalé. – Persze, gondoltam, az almalé túl drága. – Kérsz ribizlilét?

Nagyapa megint a fejét rázta.

– Vizet?

Erre bólintott, és amikor odaadtam neki a poharat, mormogott valamit, ami akár „köszönöm” is lehetett.

Anya jött be a konyhába, a kezében egy hatalmas kosár kimosott, precízen összehajtogatott ruhával.

– Ez a tiéd? – lóbált felém egy pár zoknit.

– Szerintem Treenáé.

– Gondoltam. Fura színe van. Biztos valahogy összemostam a Papi szilvakék pizsamájával. Korán megjöttél. Készülsz valahová?

– Nem. – Engedtem magamnak egy pohár vizet, és megittam.

– Patrick átjön majd? Idetelefonált korábban. Kikapcsoltad a mobilodat?

– Öhöm.

– Azt mondta, épp a nyaralásotokat igyekszik lefoglalni. Apád azt mondja, látott valamit erről a tévében. Hová is szeretnétek menni? Ipsosra? Vagy Kalypsosra?

– Skiathosra.

– Az az! Nagyon alaposan nézzetek utána a szállodának. A legjobb lenne interneten. Apa és Papi láttak valamit a déli híradóban. Úgy tűnik, az olcsó ajánlatok felénél a szállásokat még csak most építik, de persze ez csak akkor derül ki, amikor már ott van az ember. Papi, kérsz egy csésze teát? Lou nem kérdezte meg, hogy innál-e? – Feltette a tűzhelyre a kannát, aztán rám nézett. Talán végre feltűnt neki, hogy egy árva szót se szólok. – Jól vagy, drágám? Szörnyen sápadtnak tűnsz.

Kinyújtotta a kezét, és megtapogatta a homlokomat, mintha nem is huszonhat éves volnék, hanem sokkal fiatalabb.

– Nem hiszem, hogy elmegyünk nyaralni.

Anyának megállt a keze. A pillantása mintha röntgen lenne – gyerekkorom óta képes így nézni rám.

– Gondjaitok vannak, neked és Patnek?

– Anya, én…

– Nem szeretnék beleavatkozni. Csak már borzasztó régóta vagytok együtt. Teljesen természetes, ha időnként van egy kis döccenő egy kapcsolatban. Úgy értem, az apád és én, hát mi…

– Elvesztettem a munkámat.

A hangom belehasított a csendbe. A szavaim még akkor is ott lebegtek a levegőben, amikor már elhallgattam.

– Hogy mi…?!

– Frank bezárja a kávézót. Holnaptól. – Egy kissé átnedvesedett borítékot tartottam fel. A sokkhatás miatt egész úton hazafelé ezt markolásztam. Mind a 180 lépés alatt a buszmegállótól idáig. – Ideadta háromhavi béremet.

A nap ugyanúgy indult, mint a többi. Mindenki, akit csak ismerek, utálja a hétfőt, de nekem sosem volt vele semmi bajom. Szerettem korábban beérni a Vajas Buciba, begyújtani a hatalmas szamovár alatt a sarokban, behozni a tejes rekeszeket és a kenyeret a hátsó udvarról, és csevegni Frankkel, amíg nyitáshoz készülődünk.

Szerettem a kávézó áporodott, sültszalonna-illatú melegét, a löketekben behatoló hűvös fuvallatot, valahányszor valaki belépett az üzletbe. Szerettem a beszélgetések halk zsongását, és amikor csend volt, Frank kis rádiójának fémes hangját, ahogy elénekelgetett magának a sarokban. A Vajas Buci nem volt valami divatos hely: a falat a várat ábrázoló látképek díszítették, az asztalokat még mindig hőálló műanyag borította, az étlap szemernyit sem változott, mióta ott dolgoztam, leszámítva néhány újdonságot a csokiszelet-választékban, és azt, hogy a hűtött sütispult kínálata csokoládés brownie-val és muffinokkal bővült.

De a legjobban a vendégeket szerettem. Kedveltem Kevet és Angelót, a vízvezeték-szerelőket, akik majdnem minden reggel betértek, és azzal húzták Franket, hogy vajon honnan származhat a hús, amit feltálal. Kedveltem a Pitypanghölgyet, aki a bozontos, hófehér hajáról kapta a nevét, és aki hétfőtől csütörtökig mindennap egy tojást rendelt sült krumplival, aztán csak ült, és a reklámújságokat olvasta, amíg el nem kortyolt zsinórban két csésze teát. Mindig igyekeztem szóba elegyedni vele. Az volt az érzésem, rajtam kívül nincs kivel beszélgetnie egész nap.

Kedveltem a turistákat, akik útban a vár felé vagy onnan visszajövet ugrottak be. A visítozó iskolásokat, akik suli után jöttek, a törzsvendégeket a szemközti irodából, Ninát és Cherie-t, a két fodrászt, akik a Vajas Buci választékában fellelhető minden egyes dolognak fejből tudták a kalóriatartalmát. Még az idegesítő vásárlók – mint például a vörös hajú nő, aki a játékboltot üzemeltette, és hetente minimum egyszer vitatkozott velem, mert szerinte nem jól adtam vissza –, még ők sem zavartak.

Azoknál az asztaloknál láttam kapcsolatokat elkezdődni és felbomlani, elvált anyákat és apákat, amint a gyerekeik átadását-átvételét bonyolították, a bűntudattal vegyes megkönnyebbülést a főzni képtelen szülők arcán, és a meleg reggeli kiváltotta titkos örömöt a nyugdíjasokén. Mindenféle ember megfordult nálunk, és a legtöbbjük váltott velem néhány szót, vagy viccelődött a gőzölgő teásbögréje fölött. Apa mindig azt mondja, sosem tudja, mi jön ki a számon a következő pillanatban, de a kávézóban ez nem jelentett problémát.

Frank kedvelt engem. Ő eredendően csöndes volt, és azt mondta, hogy az én jelenlétem hivatott fenntartani a hely nyüzsgését. Kicsit olyan volt, mintha pultos lennék, csak éppen itt nem kellett részegekkel bajlódnom.

Aztán aznap délután, miután az ebédidős hajtás lecsengett, és a hely kis időre kiürült, Frank a kezét a kötényébe törölve kijött a tűzhely mögül, és a kis „Zárva” táblát az utca felé fordította.

– De Frank, megbeszéltük, hogy a minimálbéres fizetésem nem fedezi az egyéb szolgáltatásokat. – Frank, aki – ahogy Apa fogalmazott – olyan meleg volt, mint egy piknik a Szaharában, felnézett.

Nem mosolygott.

– Ó-ó! Már megint sóval töltöttem fel a cukortartókat, ugye?

Frank egy konyharuhát csavargatott, és szemmel láthatóan kényelmetlenebbül érezte magát, mint amilyennek valaha is láttam. Röviden felötlött bennem, hogy valaki talán panaszkodott rám. Aztán intett, hogy üljek le.

– Sajnálom, Louisa – mondta, miután közölte a nagy hírt. – De én visszamegyek Ausztráliába. Az apám nincs túl jól, és nagyon úgy fest, hogy hamarosan a várban is elkezdenek üdítőt árulni. Ez intő jel.

Azt hiszem, úgy ültem ott, hogy közben tényleg végig tátva volt a szám. Aztán Frank odaadta a borítékot, és még mielőtt feltehettem volna, már válaszolt is a következő kérdésemre.

– Tudom, hogy nekünk sosem volt írott szerződésünk, meg ilyesmi, de szeretnék gondoskodni rólad. A borítékban háromhavi béred van. Már holnap bezárunk.

– Három hónap! – fortyant fel Apa, miközben Anya a kezembe adott egy bögre édes teát. – Hát ez igazán nagylelkű tőle, főleg azok után, hogy az utóbbi hat évben úgy dolgoztatott, mint valami nyomorult rabszolgát.

– Bernard! – nézett rá Anya figyelmeztetően, aztán a fejével Thomas felé bökött. A szüleim vigyáztak rá mindennap óvoda után, amíg Treenának le nem járt a munkaideje.

– És mégis, mi a fenéhez kezdjen most? Adhatott volna többet is egy rohadt nap felmondási időnél!

– Hát… azt hiszem, szereznie kell egy másik állást.

– Josie, nincs semmilyen rohadt álláslehetőség. Ezt te is ugyanolyan jól tudod, mint én. Itt állunk a rohadt válság kellős közepén!

Anya lehunyta a szemét egy pillanatra, és összeszedte magát, mielőtt újra megszólalt.

– Lou okos lány. Majdcsak talál valamit. Elég meggyőző munkavállalói múltja van, nem igaz? Frank biztosan jó referenciát ad majd neki.

– Ó, hát ez aztán kikúrt csodálatos… „Louisa Clark remekül ért a zsömlevajazáshoz, és ügyesen kezeli a jó öreg teáskannát.”

– Kösz, hogy bizalmat szavazol nekem, Apa!

– Ezt csak úgy mondtam.

Tudtam, miért ilyen ideges az apám. Az én béremtől függtek. Treena virágbolti keresete szinte a nullával volt egyenlő. Anya nem tudott elmenni dolgozni, mert Nagyapát kellett gondoznia, és Nagyapa nyugdíja jóformán egyenlő a semmivel. Apa folyamatos feszültségben élt a bútorgyári állása miatt. A főnöke hónapok óta pedzegeti, hogy talán leépítések lesznek. Otthon sűrűn esett szó adósságokról meg a hitelkártyákkal való zsonglőrködésről. Két éve Apa kocsiját totálkárosra törte egy másik autós, akinek nem volt biztosítása, és úgy tűnik, ez volt a végső lökés, amitől a szüleim anyagi helyzetének ingatag építménye darabokra hullott. Az én szerény fizetésem legalább valami biztos alapot nyújtott, amellyel a család hétről hétre kihúzhatta.

– Ne szaladjunk ennyire előre. Holnap lemehet a Munkaügyi Központba, és megnézheti, mit tudnak ajánlani. Most még van elég pénze, hogy elboldoguljon. – Úgy beszéltek, mintha én ott sem volnék. – És okos is. Ugye okos vagy, kisszívem? Talán elvégezhetne egy gépírótanfolyamot. Hogy irodában dolgozhasson.

Én csak ültem ott, miközben a szüleim megbeszélték, milyen állást találhatnék a csekélyke képzettségemmel. Gyári munka, gépkezelői poszt, zsemlevajazó. Azon a délutánon először támadt sírhatnékom. Thomas nagy, kerek szemekkel figyelt engem, és csöndesen a kezembe nyomott egy félig megevett, szottyos kekszet.

– Köszi, Tommo – tátogtam felé némán, és megettem a kekszet.

Patrick lent volt a sportklubban. Tudtam, hogy ott találom. Hétfőtől csütörtökig, pontosan, akár a pályaudvari menetrend, Patrick ott volt az edzőteremben, vagy a köreit futotta a kivilágított pályán. Lementem a lépcsőn, a karomat összefontam magam előtt a hidegben, és lassan elsétáltam a pályáig. Amikor elég közel ért, hogy lássa, ki az, integetni kezdtem neki.

– Fuss velem – zihálta, miközben felém futott. A lehelete kis sápadt felhőkben jött ki a száján. – Még van négy köröm.

Egy pillanatig haboztam, aztán elkezdtem futni mellette. Ez volt az egyetlen módja, hogy kicsikarjak tőle egy kis beszélgetést. A rózsaszínű edzőcipőm volt rajtam türkiz cipőfűzővel, az egyetlen cipő, amelyben képes voltam futni.

A napot otthon töltöttem, és igyekeztem hasznossá tenni magam. Azt hiszem, egy óra is eltelhetett, mire kezdtem útban lenni Anyának. Neki és Nagyapának megvolt a bevett napirendjük, és az, hogy én is otthon vagyok, kizökkentette őket a megszokott kerékvágásból. Apa aludt, mivel ebben a hónapban éjszakás volt, és nem lehetett zavarni. Rendet raktam a szobámban, aztán leültem, és tévét néztem lenémított üzemmódban. Időnként, amikor eszembe jutott, hogy miért is vagyok itthon napközben, a szó szoros értelmében elszorult a szívem.

– Nem számítottam rád.

– Elegem lett otthon. Gondoltam, csinálhatnánk valamit.

Patrick rám sandított. Az arcát vékony izzadságréteg borította.

– Minél előbb találsz új állást, édes, annál jobb.

– Összesen kábé huszonnégy óra telt el, amióta elvesztettem az előzőt. Lehetek egy kicsit nyomorult és nyafka? Mondjuk, csak a mai napon?

– De a dolog pozitív oldalát kell nézned. Te is tudod, hogy nem maradhattál örökre azon a helyen. Szeretnél továbblépni, előbbre jutni.

Két évvel azelőtt Patricket megválasztották az Év Fiatal Vállalkozójának Stortfoldban, és mindmáig nem sikerült feldolgoznia ezt a megtiszteltetést. Azóta szert tett egy üzlettársra, Vöröshajú Pete személyében, bevezette az új szolgáltatását, hogy negyven mérföldes körzetben vállal személyi edzést, és a díjjal járó pénzből beruházott két cégéres, lízingelt furgonra. Az irodájában pedig állt egy fehér prezentációs tábla, amire imádta fekete filccel felfirkálni a tervezett bevételt, hogy aztán újra és újra átírja a számokat, egészen addig, amíg végre megfelelnek az elvárásainak. Sosem mertem volna megesküdni rá, hogy azoknak a számoknak bármi közük is volna a valósághoz.

– Lou, a leépítés megváltoztathatja az emberek életét. – Az órájára pillantott, hogy ellenőrizze a részidejét. – Mit szeretnél csinálni? Át is képezhetnéd magad. Biztos vagyok benne, hogy létezik valami alapítvány a magadfajta emberek számára.

– A magamfajták számára?

– Olyanoknak, akik új lehetőségeket keresnek. Mi szeretnél lenni? Lehetnél kozmetikus. Elég csinos vagy hozzá. – Futás közben oldalba bökött, mintha hálásnak kéne lennem a bókért.

– Ismered a szépségápolási szokásaimat. Szappan, víz, és néha egy papírzacskó.

Patrick kezdett idegesnek tűnni.

Én pedig kezdtem lemaradni mögötte. Utálok futni. És utáltam Patricket is, amiért nem lassít le.

– Figyelj… lehetnél eladó. Titkárnő. Ingatlanügynök. Nem is tudom… biztosan van valami, amit szívesen csinálnál.

De nem volt. Szerettem a kávézóban dolgozni. Jó volt, hogy mindent tudtam, amit a Vajas Buciról tudni lehetett, és megismerhettem az emberek életét, akik betértek. Otthonosan éreztem magam.

– Nem nyavalyoghatsz naphosszat, édes. Túl kell tenned magad rajta. A legjobb vállalkozók mind a gödör aljáról küzdik vissza magukat. Jeffrey Archer is túlesett ezen. És Richard Branson is. – Megveregette a karomat, így akart rávenni, hogy tartsam a tempót.

– Kétlem, hogy Jeffrey Archert valaha is elbocsátották egy olyan munkakörből, ahol a teasütemény felmelegítése a feladat. – Már kifogytam a szuszból. És nem a megfelelő melltartó volt rajtam. Lassítottam, és a térdemre ejtettem a kezemet.

Patrick megfordult, és elkezdett ellenkező irányba futni, a hangja csak úgy szállt a mozdulatlan, hűvös levegőben.

– De ha történt volna vele ilyesmi… csak úgy mondom. Aludj rá egyet, aztán holnap csípd ki magad, és irány a Munkaügyi Központ. Vagy betanítalak, és akkor dolgozhatsz velem, ha akarsz. Tudod, hogy van benne pénz. És ne izgulj a nyaralás miatt. Majd én fizetem.

Rámosolyogtam.

Csókot dobott felém, és a hangja csak úgy visszhangzott az üres sportpályán.

– Elég, ha akkor fizeted vissza, amikor egy kicsit összeszedted magad.

Benyújtottam igénylésemet álláskeresési járadékra a Munkaügyi Központban, részt vettem egy negyvenöt perces interjún, és egy csoportos interjún is vagy húsz személlyel közösen. A csoportban mindenféle ember volt, férfiak és nők vegyesen. A fele társaságnak ugyanaz az elképedt kifejezés ült ki az arcára, ami, gyanítom, az enyémre is, a csoport másik felét üres, kifejezéstelen tekintetű emberek alkották, akik már túl sokszor jártak itt. Azt az öltözékemet viseltem, amelyet Apa „polgári ruhá”-nak nevezett.

Az erőfeszítéseim eredményeképpen először egy csirkefeldolgozó üzembe osztottak be éjszakásnak (ettől az élménytől hetekig rémálmaim voltak), de azt viszonylag hamar feladtam. Az ezután felajánlott lakásenergetikai tanácsadói tanfolyamot két napig bírtam. Ez tulajdonképpen arról szólt, hogyan kell annyira összezavarni idős embereket, hogy energiaszolgáltatót váltsanak. Megmondtam Syednek, a személyes „tanácsadómnak”, hogy én erre képtelen lennék. Syed ragaszkodott hozzá, hogy folytassam a tanfolyamot, úgyhogy felsoroltam neki néhányat azokból az üzelmekből, amelyek alkalmazását elvárták volna tőlem. Tanácsadóm ettől kis időre elhallgatott, és azt javasolta, hogy nekünk (mindig többes szám első személyben beszélt, pedig egyikünknek nyilvánvalóan volt állása) valami mást kéne megpróbálnunk.

Két hétig dolgoztam egy gyorsétteremláncnál. A munkaidő megfelelő volt, még azt is el tudtam viselni, hogy az egyenruhától elektromossággal töltődik fel a hajam, de képtelen voltam betartani a „megfelelő válaszok” című előírást, amely ilyeneket tartalmazott, mint „Miben segíthetek ma önnek?” és „Adhatom nagyobb sült krumplival?”. Akkor bocsátottak el, amikor az egyik fánkos lány kifigyelte, hogy a gyerekmenüben található ingyenes játékok különféle érdemeiről vitatkozom egy négyéves gyerekkel. Mit is mondhatnék? Okos négyéves volt. És a Hófehérke figura szerintem is béna volt.

Most pedig ott ültem a negyedik elbeszélgetésen. Syed a monitort böngészte további „álláslehetőségek” után kutatva. A viselkedése rendszerint valami megátalkodott vidámságot sugárzott, egy olyan ember optimizmusát, aki a legreménytelenebb jelöltet is képes cipőkanállal bepasszírozni egy állásba, de a hangja alapján mostanra mintha kezdett volna belefáradni az ügyembe.

– Ö… Gondolt már arra, hogy a szórakoztatóiparban helyezkedjen el?

– Pantomimban?

– Igazából nem. De van egy hely, ahol rúdtáncost keresnek. Sőt, több ilyen hely is van.

Megemeltem a szemöldökömet.

– Kérem, mondja, hogy csak viccel.

– Heti harminc óra, vállalkozóként. Azt hiszem, a borravaló is szép összegre rúg.

– Könyörgök, mondja, hogy az imént nem olyan munkát ajánlott, ahol alsóneműben kell parádéznom vadidegenek előtt!

– Maga mondta, hogy tud bánni az emberekkel. És úgy tűnik, kedveli a… színpadias… megjelenést. – A harisnyámra pillantott, amely zöld volt és csillogó. Úgy gondoltam, biztos felvidít, ha felveszem. Thomas reggeli közben végig A kis hableány főcímzenéjét dudorászta.

Syed valamit pötyögött a klaviatúrán.

– És mit szólna egy erotikus chatvonal moderátori posztjához?

Rámeredtem.

Vállat vont.

– Azt mondta, szeret beszélgetni.

– Nem. És nemet mondok a topless csapos állásra is. Meg a masszírozásra. Meg a webcam felügyelői pozícióra. Ne csinálja ezt, Syed. Csak van valami a számomra, amitől az apám nem kapna szívrohamot.

Úgy tűnt, ezzel sikerült zavarba hoznom.

– Nemigen akad más, mint rugalmas munkaidejű kereskedelmi munkák.

– Éjszakai polcrakodásra gondol? – Már elég ideje voltam ott, hogy értsem a nyelvezetüket.

– És várólista van. Akinek gyereke van, szereti az ilyen állást, mert a beosztás jól összeegyeztethető a tanítási idővel – mondta mentegetőzve. Újra a képernyőre meredt. – Hát, igazából már csak a betegápolói munka maradt.

– Öreg emberek fenekét kell kitörölni?

– Louisa, attól tartok, máshoz nincs megfelelő képesítése. Ha szeretné átképezni magát, szívesen segítek. Sok tanfolyam van a Felnőttképzési Központban.

– De ezt már megbeszéltük, Syed. Ha ezt választanám, elveszíteném az álláskeresési járadékot, igaz?

– Hát igen, ha nem tud munkát vállalni.

Egy percig néma csendben ültünk. Az ajtót bámultam, amely előtt két tagbaszakadt biztonsági őr állt. Vajon ők is a Munkaügyi Központ révén találták ezt az állást?

– Syed, én nem boldogulok valami fényesen az öregekkel. A nagypapám az agyvérzése óta velünk él, és én még vele sem tudok bánni.

– Ó! Tehát van némi gyakorlata a beteggondozás terén!

– Nem igazán. Mindent anyám csinál.

– Az édesanyja nem akarna állást kapni?

– Nagyon vicces.

– Nem viccből kérdeztem.

– Aha, hogy én maradjak otthon Nagyapát ápolni? Köszönöm, de inkább nem. Egyébként ezt Nagyapa is így gondolja, nem csak én. Nincs valami munka egy kávézóban?

– Louisa, nem hiszem, hogy elég kávézó maradt ahhoz, hogy állandó munkát garantálhassunk az ön számára. Megpróbálhatjuk viszont a Kentucky Fried Chickent. Talán ott jobban elboldogulna.

– Miért, mert olyan sokat profitálhatnék abból, ha a csirkefalatkák helyett az akciós csirkevödröt ajánlom? Én nem hiszem.

– Akkor talán messzebb is körül kéne néznünk.

– Csak négy busz közlekedik városközi forgalomban. Ezt maga is tudja. És tudom, hogy azt mondta, nézzek utána a turistabusznak is, de felhívtam a buszpályaudvart, és azt mondták, a busz délután 5-kor áll meg itt nálunk. És a jegy kétszer annyiba kerül, mint a normál buszon.

Syed hátradőlt a székében.

– Louisa, az ügymenetnek ezen a pontján meg kell jegyeznem, hogy az olyan egészséges és munkaképes személy, mint ön, csak akkor jogosult a járandóságra, ha…

– …megmutatja, hogy tényleg igyekszik munkát találni. Tudom.

Hogyan magyarázhattam volna el ennek az embernek, hogy mennyire szeretnék dolgozni? Vajon volt fogalma róla, mennyire hiányzik a régi munkahelyem? A munkanélküliség addig csak elvont fogalom volt számomra, valami, amit hajójavító műhelyek és autógyárak kapcsán emlegetnek szenvtelen hangon a híradóban. Álmomban sem gondoltam, hogy az embernek annyira hiányozhat a munkája, mintha egy végtagját veszítette volna el: ugyanaz a folytonos, önkéntelen érzés. Nem gondoltam, hogy egy állás elvesztésétől a pénz és a jövő felett érzett nyilvánvaló aggodalmon túl bármire alkalmatlannak, mondhatni kissé haszontalannak érezhetjük magunkat. Hogy reggelente nehezebb lesz felkelni, mint ha az ébresztőóra kíméletlen hangja térítene magunkhoz. Hogy még az is előfordulhat, hogy hiányozni fognak az emberek, akikkel együtt dolgoztunk, még akkor is, ha valójában nem volt túl sok közös bennünk. Vagy azon kapjuk magunkat, hogy ismerős arcok után kutatunk, amikor a főutcán sétálunk. Amikor megláttam a Pitypanghölgyet az üzletek körül bolyongani, és ugyanolyan céltalannak tűnt, mint amilyennek én éreztem magamat, alig álltam meg, hogy oda ne rohanjak hozzá, és meg ne öleljem.

Mélázásomból Syed hangja zökkentett vissza.

– Aha! Ez talán jó lesz.

Próbáltam egy pillantást vetni a monitorjára.

– Most futott be. Ebben a szent minutumban. Kisegítő beteggondozói pozíció.

– Már mondtam önnek, hogy nem vagyok túl jó a…

– Nem idős embereket kell gondozni. Ez… egy magánháznál betöltendő poszt. Valakinek a házában kellene segíteni, amely a cím alapján olyan kétmérföldnyire lehet a maga lakhelyétől. „Gondozót és társaságot keresünk egy rokkant férfi mellé.” Tud vezetni?

– Igen. De ki kellene törölnöm a…

– Nem, a fenéktörlés, amennyire látom, nem szerepel a feladatok között. – Syed átfutotta a szöveget a képernyőn. – A férfi… kvadriplégiás. Mind a négy végtagja megbénult. Szüksége van valakire napközben, aki eteti és segít neki. Ezeknél a munkáknál gyakran arról van szó, hogy ott kell lenni, ha a gondozott személy el akar menni valahová, és segíteni kell azokban az alapvető dolgokban, amelyekkel egyedül nem boldogul. Ó! És jó pénz. Jelentősen több, mint a minimálbér.

– Valószínűleg azért, mert mégiscsak ki kell törölni a fenekét.

– Majd odatelefonálok, hogy megerősítsék, szó sincs fenéktörlésről. De ha kiderül, hogy nincs fenéktörlés, elmegy az állásinterjúra?

Ezt úgy mondta, mintha kérdezné.

Pedig mindketten tudtuk a választ.

Sóhajtottam, aztán összeszedtem a táskámat, hogy hazainduljak.

– Atyaúristen! – mondta otthon az apám. – El tudjátok ezt képzelni? Mintha annak a szerencsétlennek nem lenne épp elég nagy büntetés, hogy egy rohadt tolószékben végezte, még a mi Lou lányunk is felbukkan majd, hogy szórakoztassa!

– Bernard! – szólt rá szigorúan az anyám.

A hátam mögött Nagyapa belekuncogott a teásbögréjébe.

2

Nem vagyok buta. Ezt szeretném leszögezni, mielőtt továbbmennénk. De elég nehéz nem úgy érezni, hogy a fejemben a Szürkeállomány Részleg kissé huzatos, mikor egy olyan húg mellett kellett felnőnöm, aki annyira okosnak bizonyult, hogy az alsóbb évfolyamból először az én osztályomba tették át, a következő tanévben pedig átugrott egy osztályt.

Minden észszerű vagy okos dolgot kettőnk közül Katrina csinált először, annak ellenére, hogy másfél évvel fiatalabb nálam. Ahány könyvet olvastam, ő már rég kiolvasta, ahány érdekes tényt említettem a vacsoraasztalnál, ő már rég tudta. Ismeretségi körömben ő az egyetlen, aki őszintén szeret vizsgázni. Néha már-már azt hiszem, azért öltözöm úgy, ahogy, mert az egyetlen dolog, amiben Treena nem jó, az a ruhadarabok összeválogatása. Ő amolyan pulcsis-farmeros lány. Szerinte az jelenti az eleganciát, ha az ember kivasalja a farmerját.

Apám szerint én „karakter” vagyok, mert hajlamos vagyok kimondani az első dolgot, ami eszembe jut. Azt mondja, olyan vagyok, mint Lily nénikém, akivel életemben nem találkoztam. Egy kissé fura érzés, ha folyton olyasvalakihez hasonlítanak, akivel sosem találkoztál. Lejövök az emeletről a lila csizmámban, mire Apa odabiccent Anyának, és odaszól neki: „Emlékszel még Lily nénire meg a lila csizmájára?”, erre Anya kotyogni kezd, mint egy tyúk, és nevet, mintha valami titkos viccen szórakoznának ők ketten. Az anyám azt mondja, hogy „egyéniség” vagyok, amivel udvariasan azt közli, hogy nem igazán kedveli az öltözködési stílusomat.

De egy rövidke időszakot leszámítva tinédzserkoromban, sosem akartam úgy kinézni, mint Treena vagy bármelyik lány a suliból. Kábé tizennégy éves koromig szívesebben hordtam fiús cuccokat. Mostanság viszont a magam örömére öltözködöm: hogy mit viselek éppen, az attól függ, milyen hangulatban vagyok aznap. Semmi értelme nem lenne, hogy megpróbáljak a hagyományokhoz alkalmazkodni. Alacsony vagyok, a hajam fekete, és apám szerint olyan manószerű arcom van. Márpedig olyan kifejezés, hogy „manószerű szépség”, nem létezik. Nem vagyok szürke kis veréb, de nem hiszem, hogy bárkinek is eszébe jutna azt mondani rólam, hogy gyönyörű vagyok. Patrick időnként „szépségem”-nek szólít, amikor szeretne hanyatt dönteni, úgyhogy elég átlátszó, ahogy bókol. Már majdnem hét éve ismerjük egymást.

Amikor ez a történet elkezdődött, huszonhat éves voltam, és nem igazán tudtam, mit is szeretnék kezdeni magammal. Amíg el nem veszítettem az állásomat, még csak el sem gondolkodtam ezen. Azt hiszem, úgy voltam vele, hogy majd hozzámegyek Patrickhez, szülök egypár gyereket, és néhány utcányira fogunk lakni attól a helytől, ahol világéletemben éltem. Eltekintve attól, hogy öltözködés tekintetében különleges az ízlésem és alacsony vagyok, nem sokban különbözöm másoktól, akik mellett simán elmennél az utcán. Valószínűleg meg sem néznél alaposabban. Egy átlagos lány, aki átlagosan él. És őszintén szólva ez teljes mértékben megfelelt nekem.

– Egy állásinterjúra kosztümöt kell felvenned – erősködött Anya. – Manapság mindenki túlságosan lazán veszi a megjelenését.

– Aha. Mert ugye elengedhetetlen, hogy hajszálcsíkos kosztümben jelenjek meg, amikor majd valami magatehetetlen öregembert kell kanállal etetnem.

– Ne okoskodj.

– De most nem engedhetem meg magamnak, hogy vegyek egy kosztümöt. És mi lesz, ha nem is kapom meg az állást?

– Akkor vedd fel az én kosztümömet. Majd kivasalok hozzá egy szép blúzt. Ja, és egyszer az életben ne tűzd fel a hajadat, ezekbe a… – mutatott a hajam felé, amelyet rendszerint két feltekert csomóban hordtam a fejem két oldalán – Leia hercegnő-szerű izékbe. Csak próbálj meg úgy kinézni, mint egy normális ember.

Volt annyi eszem, hogy nem álltam neki vitatkozni Anyával. És mikor a túl szűk szoknya miatt meglehetősen egyéni testtartásban kifelé lépkedtem a házból, esküdni mertem volna, hogy Apának kiadódott a parancs: ne tegyen megjegyzést a külsőmre.

– Szervusz, drágám – mondta az apám, és a szája széle rángatózott. – Sok szerencsét. Nagyon… üzletasszonyosan festesz.

De az igazán ciki nem is az volt, hogy az anyám kosztümjét viselem, sőt, még csak nem is az, hogy a szabásvonala utoljára a nyolcvanas évek végén számított divatosnak, hanem az, hogy a kosztüm egy kicsit szűk volt rám. Éreztem, ahogy a szoknya korca belevág a derekamba, úgyhogy összehúztam magamon a kétsoros blézert. Ahogy Apa szokta mondani, még egy hullámcsaton is több a háj, mint Anyán.

A rövid buszút alatt enyhe hányingerem volt. Még sosem voltam rendes állásinterjún. A Vajas Buciban úgy kezdtem el dolgozni, hogy Treena fogadott velem: nem tudok egy nap leforgása alatt állást találni. Úgyhogy csak besétáltam, és kertelés nélkül megkérdeztem Franket, hasznomat tudná-e venni. Frank aznap nyitotta meg a Vajas Bucit, úgyhogy nem győzött hálálkodni.

Így visszagondolva már arra sem emlékszem, hogy valaha is leültünk volna hivatalosan a pénzről beszélni. Ő javasolt egy összeget heti fizetésnek, én pedig rábólintottam, aztán évente egyszer azt mondta, hogy egy kicsivel megemeli a béremet. Általában valamivel még többel is, mint amennyit magamtól kértem volna.

Egyébként is, miket szoktak kérdezni egy állásinterjún? És mi lesz, ha arra kérnek, hogy valami konkrét dolgot is csináljak majd az öregemberrel, például etessem vagy fürdessem meg, vagy valami hasonlót? Syed azt mondta, hogy van egy férfi ápoló is, aki gondoskodik a beteg „intim szükségleteiről” (ettől a kifejezéstől kirázott a hideg), a másodlagos gondozó feladatköre, ahogy Syed fogalmazott, „ezen a ponton még kissé kiforratlan”. Már láttam magamat, amint a nyálat törölgetem a bácsi szájáról, esetleg harsányan megkérdezem tőle, hogy „KÉR EGY CSÉSZE TEÁT?”.

Mikor Nagyapa kezdett felépülni az első agyvérzése után, egyedül képtelen volt bármit is tenni. Mindent Anya csinált. – Anyád valóságos szent – mondta Apa, amit én úgy értettem, hogy Anya képes kitörölni Nagyapa fenekét anélkül, hogy sikítva kirohanna a házból. Annyi biztos, hogy engem soha senki nem nevezett volna szentnek. Felvágtam ugyan Nagyapa ételét, csináltam neki teát, de ami az egyebeket illeti, hát azt hiszem, engem nem a megfelelő anyagból gyúrtak.

A Granta Ház a stortfoldi vár túloldalán állt. Közel a középkori falhoz, azon a hosszan elnyúló, járda nélküli szakaszon, a turistaövezet kellős közepén, ahol összesen négy ház áll, és a Nemzeti Műemlékvédelmi Alap egy kis boltja. Életemben már vagy egymilliószor elmentem a Granta Ház előtt, de egyszer sem vettem alaposabban szemügyre. Most, hogy elhaladtam a parkoló és a kisvasút mellett (mindkettő annyira kihalt volt, amennyire csak egy nyáron nyüzsgő turistaparadicsom lehet februárban), láttam, hogy a ház igazából nagyobb, mint képzeltem: vörös téglaépület kétszárnyú kapuval, olyanfajta ház, amilyeneket a Country Life magazin régi számaiban láthatsz az orvosi váróban.

Végigmentem a hosszú kocsifelhajtón, közben megpróbáltam nem arra gondolni, hogy vajon néz-e valaki az ablakból. Ha egy hosszú felhajtón kell gyalog felmenned, óhatatlanul hátrányos helyzetbe kerülsz: automatikusan kisebbrendűnek érzed magad. Éppen azon töprengtem, hogy készüljek-e pukedlire, amikor egyszer csak kinyílt az ajtó, én pedig meglepetésemben hátraugrottam.

Egy nő lépett ki a verandára. Nem lehetett sokkal idősebb nálam. Fehér nadrágot viselt, egészségügyi ruházatnak látszó tunikát, a hóna alatt pedig egy dossziét és egy kabátot tartott. Miközben elment mellettem, udvariasan rám mosolygott.

– …és nagyon köszönöm, hogy eljött! – mondta egy hang belülről. – Még beszélünk. Ó. – Egy női arc bukkant elő, középkorú, de gyönyörű. Az arcot mesterien levágott frizura keretezte. A nő nadrágkosztümöt viselt, ami, úgy saccoltam, többe kerülhetett Apa egyhavi fizetésénél. – Ön bizonyára Miss Clark.

– Louisa. – Kezet nyújtottam, ahogy anyám kioktatott. A szüleim egyetértettek abban, hogy manapság a fiatalabbak túlságosan ritkán nyújtanak kezet. A régi szép időkben az embereknek álmukban sem jutott volna eszükbe, hogy egy odavakkantott „Helló!”-val, vagy ami ennél is rosszabb, egy odadobott puszival köszönjenek. Ez az asszony nem úgy festett, mint aki díjazná a puszidobálgatást.

– Rendben. Igen. Jöjjön be. – Olyan gyorsan húzta vissza a kezét a kezemből, amennyire csak emberileg lehetséges volt. A tekintetét viszont továbbra is magamon éreztem, mintha máris igyekezne felmérni. – Megtenné, hogy beljebb fárad? A szalonban fogunk beszélgetni. Az én nevem Camilla Traynor. – Fáradtnak tűnt, mint aki aznap már sokszor elmondta ugyanezeket a szavakat.

Követtem őt egy hatalmas szobába, amit a padlótól a plafonig érő franciaablakok szegélyeztek. A vastag mahagónikarnisokról nehéz függönyök omlottak alá elegánsan, a padlót bonyolult mintájú perzsaszőnyegek borították. A levegőben méhviasz- és antikbútor-illat terjengett. Mindenütt kecses kis lerakóasztalkák álltak, a polírozott asztallapokon díszdobozok trónoltak. Azon gondolkoztam, vajon ezek a Traynorék hová teszik le a teáscsészéiket.

– Tehát ön a Munkaügyi Központ hirdetésére jelentkezett, igaz? Foglaljon helyet, kérem.

Mialatt a dossziéjában lévő papírokat lapozgatta, én lopva körbenéztem a szobában. Korábban azt hittem, a ház majd biztosan olyan lesz kicsit, mint egy ápolási intézmény, hogy mindenhol felvonókat és sterilre fertőtlenített felületeket találok. Ehelyett ez az épület inkább azokra az ijesztően drága szállodákra emlékeztetett, amelyeken látszott a régi gazdagság, és ahol a megbecsült tárgyak teljesen maguktól értetődő módon értékesnek tűntek. Egy konzolasztalon ezüstkeretes fotók sorakoztak, de messze voltak tőlem ahhoz, hogy kivehessem a fotókon szereplők arcát. Míg az asszony átfutotta a dokumentumokat, kicsit izegtem-mozogtam a székemben, hátha jobban láthatok.

És ekkor történt, hogy meghallottam a felfeslő öltések semmivel sem összetéveszthető hangját. Lenéztem, és láttam, hogy a szoknyám jobb oldalánál találkozó két anyagdarab közötti varrás megadta magát. A felfeslett, szabálytalanul kirojtosodott szegély mentén fénylő, szakadt cérnadarabkák meredeztek felfelé. Éreztem, ahogy a vér kifut az arcomból.

– Tehát, Miss Clark… van tapasztalata kvadriplégiás betegekkel?

Elfordultam, hogy szemben legyek Mrs. Traynorral, és közben fészkelődtem, hogy a blézerem a lehető legnagyobb részt takarja el a szoknyámból.

– Nincs.

– Már régóta foglalkozik beteggondozással?

– Ööö… igazából még sosem csináltam – mondtam, de azután, mintha Syed szavai csengenének a fülemben, gyorsan hozzátettem: –, de biztos vagyok benne, hogy meg tudnám tanulni.

– Tudja, mi az a kvadriplégia?

Kis ideig tétováztam.

– Amikor… valaki tolókocsiba kényszerül?

– Azt hiszem, így is mondhatjuk. Különböző fokozatok vannak, de a mi esetünkben mindkét láb teljes mozgásképtelenségéről, valamint a kezek és karok nagyon erősen korlátozott mozgásképességéről beszélünk. Zavarná ez önt?

– Hát, annyira biztosan nem, amennyire őt zavarhatja. – Megpróbálkoztam egy mosollyal, de Mrs. Traynor arca kifejezéstelen maradt. – Bocsánat… Én nem szándékoztam…

– Tud vezetni, Miss Clark?

– Igen.

– Érvényes a jogosítványa?

Bólintottam.

Camilla Traynor kipipált valamit a listáján.

A szakadás tovább nőtt. Éreztem, hogy kérlelhetetlenül mászik fel a combomon. Ebben az iramban, mire felállok, olyan leszek, mint egy Las Vegas-i táncosnő.

– Rosszul érzi magát? – meredt rám Mrs. Traynor.

– Csak egy kicsit melegem van. Megengedi, hogy levegyem a blézeremet? – Mielőtt bármit is felelhetett volna, egyetlen gyors mozdulattal lekaptam magamról a blézert, és a derekamra kötöttem, hogy a szakadást eltakarjam. – Hű, de meleg van! – mondtam, és rámosolyogtam. – Különösen, ha kintről jön az ember. Tudja, hogy van ez.

Egészen rövid szünet, majd Mrs. Traynor újra a mappájába mélyedt.

– Hány éves?

– Huszonhat.

– És hat évet töltött az előző munkahelyén.

– Igen. Bizonyára megkapta az ajánlólevelem másolatát.

– Hmmm… – Mrs. Traynor felemelte a lapot, és belesandított. – Az előző munkáltatója szerint ön „melegszívű, nyitott és életteli” teremtés.

– Hát igen. Megvesztegettem, hogy ilyeneket írjon.

Már megint az a pókerarc.

A francba, gondoltam.

Olyan volt, mintha tanulmányozna. Nem feltétlenül jó értelemben véve. Anyám blúzát egyszerre olcsónak éreztem, a műszálas fonal csak úgy csillogott a sápadt fényben. A legegyszerűbb nadrágomat kellett volna felvennem egy blúzzal. Bármit inkább, mint ezt a kosztümöt.

– Tehát miért hagyja ott a mostani állását, mikor olyan nyilvánvalóan meg voltak elégedve a munkájával?

– Frank – a tulajdonos – eladta a kávézót. Az az, amelyik a vár tövében áll. A Vajas Buci. Vagyis az volt – javítottam ki magamat. – Én boldogan maradtam volna.

Mrs. Traynor bólintott. Vagy azért, mert nem érezte szükségét, hogy bármi egyebet mondjon még ezzel kapcsolatban, vagy azért, mert ő is jobban örült volna, ha a Vajas Buciban maradok.

– És pontosan mihez szeretne kezdeni az életével?

– Parancsol?

– Vágyik arra, hogy karriert csináljon? Ezt az állást csak ugródeszkának tekintené valami máshoz? Van valami hivatással kapcsolatos álma, amit szeretne megvalósítani?

Kifejezéstelen arccal néztem rá. Ezek meg miféle trükkös kérdések?

– Én… én még nem gondolkodtam ennyire előre, mióta elveszítettem az állásomat. Én csak – nagyot nyeltem –, én csak szeretnék újra dolgozni.

Ez annyira gyengén hangzott. Milyen ember az, aki úgy jön el egy meghallgatásra, hogy azt sem tudja, mit szeretne csinálni? Mrs. Traynor arckifejezéséből ítélve ő is pontosan ugyanezen gondolkozott.

Letette a tollát.

– Szóval, Miss Clark, miért kellene önt felvennem, példának okáért az előző jelölt helyett, akinek többéves tapasztalata van kvadriplégiásokkal?

Ránéztem.

– Ööö… Őszintén? Nem tudom. – Amikor ezt csend fogadta, még hozzátettem: – Azt hiszem, ezt önnek kell tudnia.

– Tudna nekem egyetlen okot mondani, hogy miért kéne alkalmaznom?

Ekkor a lelki szemeim előtt megjelent anyám arca. Képtelen lettem volna elviselni a gondolatot, hogy egy újabb elrontott interjúval a tarsolyomban és egy elszakított kosztümben megyek haza. És ez az állás több mint kilenc fontot fizet óránként.

Kicsit kihúztam magam.

– Hát… gyorsan tanulok, sosem vagyok beteg, itt lakom a vár túloldalán, és erősebb vagyok, mint ránézésre gondolná… talán annyira erős, hogy képes leszek a férjét mozgatni…

– A férjemet? Nem a férjemmel fog dolgozni. A fiammal.

– A fiával? – pislogtam. – Ööö… én nem ijedek meg a nehéz munkától. Mindenféle emberrel jól tudok bánni és… isteni teát tudok csinálni. – Üres fecsegésem belehasított a csendbe. A gondolat, hogy a fiáról van szó, kizökkentett. – Úgy értem, az apám szerint ez nem a legjobb ajánlólevél, de az én tapasztalatom szerint kevés olyan dolog van, amit egy jó csésze teával ne lehetne orvosolni.

Volt valami fura abban, ahogy Mrs. Traynor rám nézett.

– Bocsánat – böktem ki, mikor rádöbbentem, mit is mondtam az imént. – Ezzel nem azt próbáltam mondani, hogy a paraplégiát… a fia kvadriplégiáját… orvosolni lehetne egy csésze teával.

– El kell mondanom önnek, Miss Clark, hogy ez nem határozatlan idejű munka. A szerződés maximum hat hónapra szól. Ezért ilyen… versenyképes a fizetés. Azt akartuk, hogy a megfelelő személy jelentkezzen.

– Higgye el, ha az ember már végigcsinált pár műszakot a csirkefeldolgozó üzemben, azután hathavi munka még akkor is vonzó ajánlatnak tűnne, ha a guantanamói börtönben kéne dolgozni. – Ó, fogd már be, Louisa! Beleharaptam az ajkamba.

Mrs. Traynor úgy tett, mintha meg sem hallotta volna. Becsukta a dossziéját.

– A fiam – Will – egy közlekedési balesetben sérült meg, idestova két éve. Huszonnégy órás gondozásra szorul, ezt a feladatot nagyobbrészt egy szakképzett ápoló látja el. Én nemrégiben visszamentem dolgozni, és a gondozónak az lesz a feladata, hogy napközben itt legyen vele, társaságot biztosítson a számára, segítsen neki enni és inni, úgy általában véve segítsen neki, és ügyeljen arra, hogy ne érje baj. – Camilla Traynor lenézett az ölébe. – Nagyon-nagyon fontos, hogy olyasvalaki legyen itt Will-lel, aki tisztában van azzal, hogy ez mekkora felelősséggel jár.

Mintha minden, amit mondott, és még az is, ahogy a szavakat hangsúlyozta, újabb célzás lett volna arra, hogy én mennyire ostoba vagyok.

– Értem – mondtam, és magamhoz vettem a táskámat.

– Szóval, szeretné az állást?

Ez olyan váratlanul jött, hogy először azt hittem, félreértettem, amit kérdezett.

– Parancsol?

– Szeretnénk, ha olyan gyorsan kezdene, amennyire csak lehet. A fizetését hetente fogja megkapni.

Egy darabig nem találtam szavakat.

– Inkább engem vesz fel a helyett a… – kezdtem.

– Elég hosszú a munkaidő. Reggel 8-tól délután 5-ig, néha még tovább. Nincs külön ebédidő, bár amikor Nathan, az ápolója idejön ebédidőben, hogy segítsen neki, kell lennie egy üres félórának.

– Nem lesz szükség semmi… orvosi dologra?

– Will minden orvosi segítséget megkap, ami telik tőlünk. Mi olyasvalakit szeretnénk mellé, aki egészséges… és vidám. Az ő élete… bonyolult, és fontos, hogy ösztönözve legyen arra, hogy… – Elhallgatott, és kibámult a franciaablakokon, mintha a kertben nézne valamit. Aztán végül visszafordult hozzám. – Szóval, fogalmazzunk úgy, hogy a lelki jólléte éppoly fontos számunkra, mint a fizikai. Érti?

– Azt hiszem. Kell majd… valamilyen munkaruhát viselnem?

– Nem. Semmiképpen nem szeretnénk, ha munkaruhát viselne. – A lábszáramra pillantott. – Bár talán jobb lenne, ha olyasmit venne fel, ami… kevésbé nyitott.

Lenéztem oda, ahol a blézer elfordult, és ezzel felfedett egy jókora darabot a csupasz combomból.

– Ó… Elnézést… Ez elszakadt. Igazából nem is az enyém.

De úgy tűnt, Mrs. Traynor már nem figyel rám.

– Majd amikor kezd, elmagyarázom a teendőket. Miss Clark, Willlel pillanatnyilag nem könnyű kijönni. Ez az állás legalább annyira a lelki felkészültségről szól, mint bármifajta… szakmai képességről. Tehát akkor holnap találkozunk?

– Holnap? De nem akarja… nem akarja, hogy találkozzam vele?

– Willnek ma nincs túl jó napja. Szerintem az lesz a legjobb, ha holnap tiszta lappal indulunk.

Felálltam, és rájöttem, hogy Mrs. Traynor már egy ideje arra vár, hogy kikísérhessen.

– Igen – mondtam, és összehúztam magamon Anya blézerét. – Nos, köszönöm. Akkor holnap reggel nyolcra jövök.

Anya épp krumplit kanalazott Apa tányérjára. Kettőt tett a tányérra, de Apa kicselezte, és egy harmadikat és negyediket is elvett a köretes tálról. Anya védett, és visszatette a krumplikat a tálra, majd végül, amikor Apa újra megkaparintotta a szedőkanalat, jó erősen megszorította Apa kanalat szorongató öklét. A kis asztalnál ott ültek a szüleim, a húgom, Thomas, a nagypapám, és Patrick, aki szerdánként mindig átjött vacsorára.

– Papi – mondta Anya Nagyapának. – Akarod, hogy valaki felvágja a húst? Treena, felvágnád a húst Papinak? – Treena áthajolt az asztal fölött, és fürge mozdulatokkal felszeletelte a húst Nagyapának. A másik oldalon egyszer már ugyanezt megcsinálta Thomasnak.

– Szóval, Lou, mennyire van elfuserálva az az ember?

– Hát, sok kárt nem tehet, ha rászabadíthatják a lányunkat – jegyezte meg Bernard.

A hátam mögött ment a tévé, hogy Apa és Patrick nézhessék a focit. Időközönként abbahagyták az evést, mögém kukucskáltak, és a szájuk nyitva maradt rágás közben, amikor egy passzt vagy gólhelyzetet néztek.

– Szerintem ez remek lehetőség. Az egyik nagy házban fog dolgozni. Egy jó családnál. Flancos népek ezek, drágám?

A mi utcánkban mindenki flancosnak számított, akinek egyetlen családtagja ellen sem volt távoltartási végzés.

– Gondolom, igen.

– Remélem, gyakoroltad, hogy kell pukedlizni – vigyorgott Apa.

– Találkoztál vele egyáltalán? – Treena áthajolt az asztalon, hogy megállítsa Thomast, mielőtt még a könyökével lelökné a földre a gyümölcslevét. – Mármint a nyomorékkal. Milyen volt?

– Holnap fogok találkozni vele.

– Azért ez fura lesz. Az egész napot vele fogod tölteni, ráadásul minden napot. Kilenc órát. Többet fogod látni, mint Patricket.

– Hát, az nem olyan nehéz – mondtam.

Patrick az asztal túloldalán úgy tett, mintha nem hallotta volna.

– De legalább nem kell aggódnod a régi jó szexuális zaklatás miatt, nem igaz? – kérdezte Apa.

– Bernard! – dörrent rá Anya.

– Én csak kimondom, amit mindenki gondol. Talán ő a legjobb főnök, akit találhatsz a barátnődnek, igaz, Patrick?

Az asztal másik oldalán Patrick elmosolyodott. Épp buzgón próbálta visszautasítani a krumplit, bár Anya nagyon elszántan próbálkozott. Épp szénhidrátmentes hónapot tartott, a március elejei maratonra való felkészülés jegyében.

– Tudod, gondolkoztam ezen. Lehet, hogy meg kell tanulnod a jelnyelvet? Úgy értem, ha nem tud kommunikálni, honnan fogod tudni, hogy mit akar?

– Anya, azt nem mondták, hogy nem tud beszélni. – Igazából nem emlékeztem, hogy mit mondott Mrs. Traynor. Egy kissé még mindig sokkhatás alatt álltam, hogy megkaptam az állást.

– Lehet, hogy egy olyan gépen keresztül beszél. Mint az a tudós pasas. Az, amelyik a Simpson családban is szerepelt.

– Baromság – mondta Thomas.

– Nem! – mondta Bernard.

– Stephen Hawking – mondta Patrick.

– Látod? Ez miattad van – mondta Anya, és Thomasról vádlón Apára nézett. Egy szelet sztéket is át tudott volna vágni azzal a pillantással. – Te tanítod káromkodni.

– Én ugyan nem! Fogalmam sincs, honnan veszi ezt a ronda beszédet.

– Baromság – mondta Thomas, és egyenesen a nagyapjára nézett.

Treena grimaszolt.

– Azt hiszem, én teljesen beparáznék, ha egy olyan hangdobozon át szólna hozzám. El tudod képzelni? Hozzon-egy-pohár-vizet – utánozta a géphangot.

Treena nagyon okos – csak ahhoz nincs elég esze, hogy ne csináltassa fel magát, ahogy Apa időnként mormogta. Ő lett volna az első a családunkban, aki egyetemre járt, egész addig, amíg Thomas érkezése miatt abba nem kellett hagynia az utolsó évet. Anya és Apa még mindig nagy reményeket fűztek ahhoz, hogy Treena egy napon majd tekintélyes vagyont szerez a családnak. Vagy talán egy olyan helyen fog dolgozni, ahol a recepcióspulton nincs biztonsági kamera. Bármelyik jó lenne.

– Attól még, hogy tolókocsiban van, miért kéne úgy beszélnie, mint egy hülye robotnak? – kérdeztem.

– De egészen közel kell majd menned hozzá, és személyes viszonyba kell kerülnöd vele. Az lesz a legkevesebb, hogy meg kell törölnöd a száját, és innivalót meg ilyeneket kell adnod neki.

– És? Nem egy agysebészet.

– Mondja az a nő, aki kifordítva adta rá Thomasra a pelenkát.

– Olyan csak egyszer volt!

– Kétszer. És összesen háromszor tetted tisztába.

Szedtem magamnak még egy kis zöldbabot, és igyekeztem derűlátóbbnak tűnni, mint amilyen valójában voltam.

De már hazafelé a buszon is ugyanezek a gondolatok kavarogtak a fejemben. Miről fogunk beszélgetni? Mi lesz, ha egész nap csak a fejét ingatja és bámul rám? Félni fogok tőle? Mi lesz, ha nem értem majd, mit akar? Legendásan rosszul bánok a dolgokkal. Már nem voltak itthon szobanövények, sem pedig kisállatok, azok után, ami a szegény hörcsöggel, az imádkozó sáskákkal és Randolphfal, az aranyhallal történt. És milyen gyakran lesz ott az a karót nyelt anyja? Nem tetszett a gondolat, hogy valaki egész nap figyelni fog engem. Mrs. Traynor olyanfajta asszonynak tűnt, akinek a pillantása a legügyesebb kezet is tuskóvá változtatná.

– Patrick, és te mit gondolsz erről az egészről?

Patrick nagyot kortyolt a vizéből, aztán vállat vont.

Odakint az eső kopogott az ablakon, de alig hallatszott az edények és evőeszközök csörgése közepette.

– Hát, Bernard, jó pénzt fizetnek. És még mindig jobb, mint éjszakai műszakban dolgozni a csirkefeldolgozóban.

Az asztalnál ülőkön az egyetértés moraja söpört végig.

– Hát, igazán biztató, hogy mind csak annyit tudtok mondani az új karrieremről, hogy még mindig jobb, mint csirketetemeket hurcolászni egy repülőgéphangár belsejében – mondtam.

– Még mindig megteheted, hogy formába hozod magad, és Patrick mellett te is csinálod azt a személyi edző dolgot.

– Formába hozom magam. Kösz, Apa. – Már épp nyúltam volna, hogy még egy krumplit elvegyek, de hirtelen meggondoltam magam.

– Igen, miért is ne? – Egy pillanatra úgy tűnt, Anya mindjárt leül, de nem: megint állt, és Nagyapának szedett a barnamártásból. – Talán érdemes lenne ezt a lehetőséget is észben tartani, a jövőre nézve. Mindenesetre a beszélőkéd jól működik.

– Vagy inkább az evőkéje – horkant fel Apa.

– Épp most szereztem magamnak állást – mondtam. – És többet is fizet, mint az előző, ha elfelejtettétek volna.

– De ez csak ideiglenes – vetette közbe Patrick. – Apádnak igaza van. Mialatt dolgozol, talán el is kezdhetnél edzeni, hogy megizmosodj. Jó személyi edző válhatna belőled, ha belefeccölnél egy kis energiát.

– Én nem akarok személyi edző lenni! Nekem egyáltalán nem tetszik az az állandó… szökdécselés. – Némán valami sértést tátogtam Patrick felé, hogy le tudja olvasni a számról. Erre elvigyorodott.

– Lou olyan állást akar, ahol feltett lábbal szappanoperákat nézhet napközben, miközben szívószállal eteti a Rokikocsis Csávót – mondta Treena.

– Na persze. Mert fonnyadt dáliákat rendezgetni egy vödör vízben olyan hatalmas fizikai és mentális erőfeszítést igényel, igaz, Treen?

– Csak ugratunk, kicsim – emelte felém Apa a teásbögréjét. – Nagyszerű, hogy van állásod. Már most büszkék vagyunk rád. És biztos vagyok benne, ha egyszer beteszed a lábad abba a nagy házba, azok a barmok sosem akarnak majd elengedni.

– Baromság – mondta Thomas.

– Nem én voltam! – vágta rá Apa teli szájjal, még mielőtt Anya bármit is mondhatott volna.