A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dan Brown: The Da Vinci Code

Delacorate Press, an imprint of Random House Children’s Books,

a division of Penguin Random House LLC, New York, 2016.

This work is based on The Da Vinci Code, copyright © 2003

by Dan Brown, first published by Doubleday, an imprint of the

Knopf Doubleday Publishing Group, a division of Penguin

Random House LLC, in 2003.

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Bori Erzsébet fordításának felhasználásával Turcsányi Jakab

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2016 by Dan Brown

Hungarian translation © Turcsányi Jakab, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-432-9

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Blythe-nak… megint csak.
Jobban, mint valaha.

Kedves Olvasó!

Mindig szerettem a titkokat és a kódokat.

Van abban valami varázslatos, amikor hirtelen megpillantod, amit elrejtettek… közvetlenül az orrod előtt.

Tízévesen találkoztam az első kóddal: egy sor különös szimbólumból állt egy darab papíron, amelyet a karácsonyfánkra akasztottak. Amikor végül megfejtettem, kiderült, hogy a szüleim üzenete, amelyben bejelentik, hogy néhány óra múlva indulunk a meglepetés családi vakációra.

Azóta a kódok bűvöletében élek – lenyűgöznek a titkos üzenetek, amelyeket ki kell bogozni, hogy megértsük őket. E rejtjeles világ felfedezésével telt az életem, és ennek az útnak a során néhány évvel ezelőtt szembe találtam magam a legrejtélyesebb kóddal.

Ez a kód ősrégi volt… és zavarba ejtő. S ami a legszebb: az orrunk előtt rejtették el, hogy az egész világ láthassa.

A legenda azt tartja, hogy ez a kód elképesztő titkot őriz. Egyesek szerint ez a titok annyira megrendítő, hogy aki megtudja, soha többé nem látja már ugyanolyannak a világot. Mások szerint ez csak egy mítosz… értelmetlen suttogás a ködben.

Akárhogy is, a könyv, amelyet a kezében tart, egy férfi és egy nő meséje, akik vállalkoznak ennek a kódnak a megfejtésére, hogy feltárják a benne rejlő titkokat. Hiszi vagy sem az itt feltáruló titkokat, azt remélem, hogy ez az utazás inspirációt ad a saját igazsága felkutatására, bármi legyen is az.

Viasz nélkül,

Dan Brown

ADATOK

A Sion-rend – egy 1099-ben alapított európai titkos társaság – létező szervezet. Az 1975-ben a párizsi Bibliothèque Nationale-ban előkerült pergamenek (az úgynevezett Les Dossiers Secrets) a Sion-rend számos tagját azonosítják, köztük a természettudós Sir Isaac Newtont, a festő és szobrász Botticellit, az író Victor Hugót, a képzőművész és feltaláló Leonardo da Vincit.

Az Opus Dei egy mélyen elkötelezett katolikus szekta, amely újabban viták kereszttüzébe került, miután a vallásgyakorlás szélsőséges formáival vádolták meg. Az Opus Dei 47 millió dollárért építtetett központot New Yorkban.

A regényben szereplő, műtárgyakról, épületekről, dokumentumokról és titkos szertartásokról szóló ismertetések megfelelnek a valóságnak.

BEVEZETŐ

LOUVRE, PÁRIZS

22:46

Jacques Saunière, a neves kurátor rogyadozó lábbal esett be a múzeum Nagy Galériájába a boltíves bejárón keresztül. Rávetette magát a legközelebbi festményre, egy Caravaggióra. A hetvenhat éves férfi az aranyozott keretnél fogva lerántotta a műremeket a falról, és hátrazuhanva elterült a földön a vászon alatt. Pontosan az történt, amire Saunière számított: a közelben mennydörögve lecsapódott egy vaskapu, elzárva a terem bejáratát. A parkettás padló megremegett. A távolban megszólalt a riasztó. A kurátor egy másodpercig levegő után kapkodva feküdt a földön, és felmérte a helyzetét. Még életben vagyok. Kimászott a vászon alól, és végigpásztázva a terepet rejtekhely után kutatott. Hátborzongató közelségben megszólalt egy hang: – Ne mozduljon.

A négykézláb álló kurátor megdermedt, és lassan elfordította a fejét. Mindössze tizenöt lépésnyire, a bezárult kapun kívül, támadójának sziluettje tornyosult előtte, és őt bámulta a vasrácsok között. Vállas volt és magas, kísértetiesen sápadt bőrrel és ritkuló, fehér hajjal. Sötétvörös volt a szivárványhártyája és rózsaszín a szembogara. Az albínó egy pisztolyt húzott elő a kabátjából, és egyenesen a kurátorra célzott vele a rácsok között.

– Nem kellett volna elfutnia. – Az akcentusát nehéz volt azonosítani. – És most mondja meg, hol van.

– Mo… mondtam már – hebegte a kurátor. – Fogalmam sincs, hogy miről beszél!

– Hazudik. – A férfi rámeredt; a szemében felvillanó kísérteties fénytől eltekintve tökéletesen merev volt az arca. – Ön és a testvérei birtokolnak valamit, ami nem az önöké. Mondja meg, hol rejtették el, és megmentheti az életét. – A férfi a kurátor fejére célzott a fegyverrel. – Vagy inkább meghal, semhogy felfedje a titkot?

Saunière nem kapott levegőt. A férfi megbillentette a fejét, és végignézett a pisztoly csövén. Saunière védekezőn emelte fel a kezét.

– Várjon – mondta lassan. – Elmondom, amit tudni akar. – Gondosan ejtette ki a következő szavakat: a számtalanszor elpróbált hazugságot.

Amikor a kurátor befejezte a mondókáját, a támadó önelégülten elmosolyodott.

– Igen. Pontosan ezt mondták a többiek is. – Saunière hátrahőkölt. A többiek? – Őket is megtaláltam – folytatta a nagydarab férfi. – Mind a hármat. És megerősítették, amit ön most elmondott.

Az lehetetlen! A kurátor valódi kiléte, akárcsak a három sénéchal – udvarmester – személyazonossága csaknem olyan hétpecsétes titok volt, mint az, amit őriztek. Saunière most megtudta, hogy a társai, a szigorú szabályokat követve, ugyanazt a hazugságot közölték a haláluk előtt.

A támadó újra célba vette a fegyverrel.

– Amint meghal, én leszek az egyetlen, aki ismeri az igazságot.

Az igazság. A kurátor abban a pillanatban értette meg a borzalmas helyzetet. Ha meghalok, a titok örökre sírba száll velem. Ösztönösen megpróbált valamilyen fedezéket találni. Dörrent a pisztoly, és a kurátor perzselő forróságot érzett, miközben a golyó a gyomrába fúródott. Előrezuhant… fájdalommal küszködve, aztán lassan a hátára fordult, és a rácsokon keresztül nézte a támadóját. A férfi most egyenesen a fejére célzott. Saunière becsukta a szemét, félelmet és sajnálkozást érzett. Az üres tár kattanása visszhangzott a folyosón. A kurátor szeme felpattant. A férfi szinte csodálkozó pillantást vetett fegyverére. Új tár után nyúlt, de aztán meggondolta magát, és nyugodtan Saunière gyomorsebére nézett. A kurátor is odapillantott, és meglátta a golyó ütötte lyukat fehér vászoningén. Néhány centiméterrel a mellcsontja alatt kis vérfolt keretezte a bemeneti nyílást. Háborús veteránként tudta, hogy még tizenöt perce lehet.

– Az én munkám itt véget ért – mondta a férfi, azzal eltűnt. A magára maradt Jacques Saunière ismét a vaskapura emelte a tekintetét. Csapdába esett, és az ajtók még legalább húsz percig zárva maradnak. Mire rátalálnak, ő már halott lesz. Ám a szívébe markoló rettegés nem a halálfélelem volt. Tovább kell adnom a titkot. Maradék erejét összeszedve, tántorogva lábra állt. A három meggyilkolt testvérét látta maga előtt. Az előtte járó nemzedékekre gondolt… az elődökről az utódokra szálló küldetésre. A tudás továbbadásának töretlen láncolatára. És most egyszerre, minden elővigyázatosság dacára… minden óvintézkedés ellenére… Jacques Saunière maradt az utolsó láncszem, a világtörténelem egyik legnagyobb titkának egyetlen őrzője. Reszketve tápászkodott fel. Meg kell találnom a módját… Csapdába esett a Nagy Galériában, és csak egyetlen olyan ember létezett a Földön, akinek továbbadhatná a fáklyát. Saunière végignézett pompás börtönének falain. A világ leghíresebb festményeinek gyűjteménye régi barátként mosolygott le rá. Megrándulva a fájdalomtól a kurátor összeszedte minden maradék erejét és képességét. Tudta, hogy az előtte álló kétségbeesett lépéshez életének minden hátralévő másodpercére szüksége lesz.

ELSŐ FEJEZET

Robert Langdon nehezen ébredt. Egy telefon csöngött valahol a sötétben – szokatlan, fémes hangon. Langdon kitapogatta az olvasólámpát, és felkattintotta. Körülnézve egy 18. századi antik bútorokkal berendezett hálószobában találta magát, freskókkal díszített falak között, egy hatalmas, baldachinos mahagóni ágyban. Hol vagyok? Az ágy egyik oszlopára akasztott hálóköntösbe ez volt belehímezve: Hotel Ritz Paris. Lassan oszlani kezdett a köd. Felülve fáradtan belenézett a szemközti falnál álló nagy tükörbe. Egy idegen – zilált és nyúzott – férfi nézett rá vissza. Máskor oly élénk kék szeme most fátyolosnak és fáradtnak tűnt. Erős állkapcsán és gödröcskés állán sötét borosta ütközött ki. Halántékán szélesebb lett az őszülő sáv, immár dús fekete sörényében is megjelentek a fehér hajszálak.

Felvette a telefont és belehallózott.

– Monsieur Langdon? – kérdezte egy férfihang. – Remélem, nem zavarom. – Langdon kába fejjel pillantott az éjjeliszekrényen álló órára. 00:32. Mindössze egy órát alhatott, és hullának érezte magát. – A szállodaportás vagyok, monsieur. Elnézést kérek a zavarásért, de látogatója van. Azt mondja, hogy sürgős.

Langdon még mindig kóválygott. Látogató? Megakadt a szeme az éjjeliszekrényre dobott, gyűrött szórólapon.

A PÁRIZSI AMERIKAI EGYETEM

tisztelettel meghívja

ROBERT LANGDON

A VALLÁSOS SZIMBOLÓGIA PROFESSZORA,

HARVARD EGYETEM

ELŐADÁSÁRA

Langdon felnyögött. A ma esti előadás – vetített képes ismertetés a chartres-i katedrális köveibe vésett, rejtett pogány szimbólumokról – valószínűleg felborzolta a közönség konzervatív tagjainak kedélyét. Alighanem valami vallástörténész nyomozta ki a tartózkodási helyét, hogy vitába szálljon vele.

– Elnézést – mondta Langdon –, de nagyon fáradt vagyok, és…

– Mais, monsieur – erősködött a portás, nyomatékosan suttogóra fogva a hangját. – Fontos ember a vendége. És már útban van önhöz.

Langdon most már teljesen éber volt.

– Maga felküldött valakit a szobámba?

– Elnézését kérem, monsieur, de ez az ember… nincs hatalmamban visszatartani.

– De hát ki az illető?

Ám a portás már letette. Szinte ugyanabban a pillanatban egy súlyos ököl kezdte döngetni Langdon ajtaját. Langdon bizonytalanul lépett ki az ágyból, és érezte, ahogy a lábujjai mélyen belesüppednek a vastag szőnyegbe. Belebújt a szállodai köntösbe, és elindult az ajtó felé.

– Ki az?

– Mr. Langdon? Beszélnem kell önnel. – A férfi akcentussal beszélte az angolt. Éles, parancsoló hangja volt. – Jérome Collet hadnagy vagyok. Direction Centrale Police Judiciaire.

Langdon megtorpant. Ügyészségi Nyomozóhivatal? A francia DCPJ nagyjából az amerikai FBI-nak felelt meg. De mit akarhat tőle? Langdon a helyén hagyta a biztonsági láncot, és résnyire nyitotta az ajtót. Sovány, fakó arc nézett vele szembe. A férfi sovány volt, és hivatalos kinézetű kék egyenruhát viselt.

– Bejöhetek? – kérdezte a nyomozó.

Langdon tétovázott, bizonytalanság fogta el, miközben az idegen rámeresztette savószínű szemét.

– Miről van szó egyáltalán?

– A kapitány szakértőnek szeretné felkérni egy bizalmas ügyben.

– Most? – nyögött fel Langdon. – Már elmúlt éjfél.

– Jól tudjuk, hogy ma este találkoznia kellett volna a Louvre kurátorával?

Langdon egyszeriben kényelmetlenül kezdte érezni magát. Úgy volt, hogy a ma esti előadása után megisznak egy-két pohár italt a múzeum köztiszteletben álló kurátorával, de Jacques Saunière nem jelent meg.

– Igen. De honnan tud erről?

– Be volt írva a neve az előjegyzési naptárába.

– Remélem, nincs semmi baj.

A nyomozó gyászosan felsóhajtott, és egy polaroid felvételt csúsztatott be a keskeny ajtórésen. Amikor Langdon meglátta a fotót, egész testében megmerevedett.

– Ez a kép nem egészen egy órája készült. A Louvre-ban.

Miközben Langdon a különös képet bámulta, hirtelen támadt harag váltotta fel kezdeti viszolygását és megrendülését.

– Ki tette ezt?

– Azt reméltük, hogy segít nekünk válaszolni erre a kérdésre, hiszen ön a szimbólumok szakértője, és találkozni akart a kurátorral.

Langdon nézte a képet, és borzadállyal vegyes félelmet érzett.

– Ez a szimbólum… meg a holttestnek ez a furcsa…

– Elhelyezése? – sietett segítségére a nyomozó.

Langdon bólintott, és ahogy felnézett, érezte, hogy végigfut a hátán a hideg.

– El nem tudom képzelni, ki tehetett ilyet egy másik emberrel.

A nyomozó komor képet vágott.

– Nem értette meg, Mr. Langdon. Amit a képen lát… – szünetet tartott –, azt Monsieur Saunière tette saját magával.

MÁSODIK FEJEZET

Másfél kilométerre onnan a Silas nevezetű albínó óriás besántikált egy elegáns, barna homokkőépület főkapuján a rue La Bruyére-en. Szöges vezeklőöv, cilicium volt a combján. Az Út minden igaz követője viselte ezt az éles bőrtüskékkel kivert bőrszíjat, amely fájdalmat okozott – folyamatosan emlékeztetve a hívőt Krisztus szenvedésére a kereszten. Ám a lelke elégedetten szárnyalt az Úrnak tett szolgálatára gondolva. Az előcsarnokot átszelve halkan ment fel a lépcsőn, nem akart felébreszteni senkit. Hálószobájának ajtaja nyitva volt: ezen a helyen tilos a zár. Bement, és becsukta maga mögött az ajtót. A szoba spártai volt – keményfa padló, fenyő fiókos szekrény, ponyvavászon a sarokban, amely ágyként szolgált. Silas csak látogató volt itt egy hétre, de New Yorkban is jutott neki egy hasonló menedék. Az Úr menedéket adott nekem, és értelmet az életemnek. Ma este Silas végre úgy érezte, hogy elkezdte törleszteni az adósságát. A fiókos szekrényhez sietett, elővette az alsó fiókba rejtett mobiltelefont, és beütötte a számot.

– Igen? – szólt bele egy férfihang.

– Mester, megjöttem.

– Beszélj! – parancsolta a hang, amelyben érezni lehetett, hogy örül a hívásnak.

– Mind a négynek vége. A három sénéchalnak… és magának a Nagymesternek is.

Pillanatnyi szünet támadt, mintha a férfi hálát adna az égnek.

– Akkor bizonyára megszerezted az információt.

– Mind a négy egybecseng. Egymástól függetlenül. – Silas itt szünetet tartott, mert tudta, hogy az áldozataiból kiszedett információnak megrázó hatása lesz. – Mester, mind a négyen megerősítették, hogy a clef de voûte… a legendás zárókő létezik.

Kapkodó lélegzetvételt hallott a telefonban, és megérezte a Mester izgatottságát.

– A zárókő. – A tanítás szerint a testvériség megalkotott egy kőtérképet, ez volt a clef de voûte… vagyis a zárókő: egy kőtábla, amelybe belevésték a testvériség legnagyobb titkának lelőhelyét… ez az információ olyan nagy jelentőséggel bírt, hogy az egész testvériséget valójában ennek a védelmezésére hozták létre. – Ha a kezünkben lesz a zárókő – suttogta a Mester –, akkor már csak egy lépés választ el bennünket a céltól.

– Közelebb vagyunk hozzá, mint gondolná. A zárókő itt van, Párizsban.

– Párizsban? Hihetetlen. Gyanúsan egyszerű.

Silas előadta az este folyamán történteket… Hogyan mondta el mind a négy áldozata, másodpercekkel a halála előtt, ugyanazt: hogy a zárókövet leleményesen rejtették el egy bizonyos helyen, Párizs egyik ősrégi templomában, a Saint-Sulpice-ben.

– Isten házában! – kiáltott fel a Mester. – Mintha a bolondját akarták volna járatni velünk!

– Ahogy évszázadokon át tették.

A Mester elhallgatott, mintha ki akarná élvezni a diadal pillanatát. Végül így szólt: – Nagy szolgálatot tettél Istennek. Évszázadok óta vártunk már erre. El kell hoznod nekem a követ. Most rögtön. Még ma este.

És a Mester elmagyarázta neki, hogy mit kell tennie.

Amikor Silas letette a telefont, egész teste bizsergett a várakozástól. Egy óra, mondta magának, hálát adva a Mesternek, amiért engedélyezte számára a szükséges penitenciát, mielőtt belépne Isten házába. Meg kell tisztítanom a lelkemet a ma este elkövetett bűnöktől.

Édes a fájdalom.

HARMADIK FEJEZET

A csípős áprilisi levegő bevágott az ügyészség kocsijának nyitott ablakán, miközben elhúztak az Operaház előtt, és keresztülhajtottak a place Vendôme-on. A sofőr mellett ülő Robert Langdon megpróbálta összeszedni a gondolatait. A gyors tusolás és borotválkozás után elfogadhatóbb lett a külseje, de ez mit sem oldott a szorongásán. Nem tudta kiverni a fejéből a kurátor holttestének ijesztő képét. Jacques Saunière meghalt. Langdon maga sem értette egészen, miért, de súlyos veszteségként élte át a kurátor halálát. Noha Saunière emberkerülő hírében állt, mégis köztiszteletnek örvendett a művészeteknek szentelt áldozatos munkájáért, és Langdon alig várta az esti találkozást. Odakint elvonult előtte a város: az utcai árusok kerekes kocsijai a cukrozott mandulával, a pincérek, akik kihordták a szemeteszsákokat a járda szélére, egy éjszakai szerelmespár, akik összebújva melengették egymást a jázminillatot hozó hideg szélben. A Citroën magabiztosan tört utat magának a káoszban, két disszonáns hangot váltogató szirénája késként hasította ketté a forgalmat.

– A kapitány nagyon örült, amikor megtudta, hogy még ma este is a városban van – szólalt meg a nyomozó, miközben behajtott a Tuileriák híres kertjének északi bejáratán.

Langdon mindig is szinte szakrális területként gondolt a Tuileriákra. Ebben a parkban kísérletezett Claude Monet a formával és a színnel, amely közvetlenül az impresszionista mozgalom születéséhez vezetett. A sofőr kikapcsolta a bömbölő szirénát, és Langdon felsóhajtott, élvezve a hirtelen beállt csöndet. A Citroën most balra kanyarodott, és nyugatnak fordulva rátért a parkot középen átszelő sétányra. Megkerülve egy medencét a sofőr áthajtott egy néptelen fasoron, amely széles térségbe torkollott. Langdon innen már láthatta a Tuileriák kertjének végét, amelyet egy hatalmas diadalív jelzett. Az Arc du Carrousel.

A művészet szerelmesei nagy becsben tartották ezt a helyet, ahonnan mindjárt négyet is lehet látni a világ legnagyszerűbb múzeumai közül… egyet-egyet minden égtáj felé. A jobb oldali ablakon, déli irányban kitekintve feltűnt a régi pályaudvar – a mai Musée d’Orsay – impozánsan kivilágított homlokzata. Bal felé pillantva Langdon ki tudta venni az ultramodern Pompidou Központ tetejét, amelyben a Modern Művészetek Múzeuma kapott helyet. Nyugaton, a háta mögött a fák fölé emelkedő ősi Ramszesz-obeliszk a Musée du Jeu de Paume-ot jelezte. De keleten, közvetlenül maga előtt, a Diadalíven túl, már látta is annak a reneszánsz palotának a monolitikus tömbjét, amelyben a világ leghíresebb múzeumát rendezték be. A Musée du Louvre volt az. Az óriási lópatkó alakú múzeum a leghosszabb épület egész Európában, egyik végétől a másikig háromszor hosszabb, mint az Eiffel-torony magassága. A Louvre fellegvárként tör fel Párizs egébe – nagyszabású épület százezer négyzetméteres szabad térrel a szárnyak között. Langdon felidézte magában, milyen volt első ízben bejárni a Louvre teljes kerületét, ami döbbenetes, majdnem öt kilométeres utat jelent. Öt hétre becsülik azt az időt, amely alatt rendesen meg lehet tekinteni a múzeum 65 300 műtárgyát, de a turisták többsége beéri egy rövid látogatással, amelyet Langdon a „Louvre lite” elnevezéssel illetett – ez abból áll, hogy végigrohanva az épületen megnézik a három leghíresebb alkotást: a Mona Lisát, a milói Vénuszt és a szamothrakéi Nikét.

A sofőr előhúzott egy kézi walkie-talkie-t, és belehadarta franciául: – Monsieur Langdon est arrivé. Deux minutes. – Majd Langdonhoz fordult. – A kapitány a főbejáratnál várja.

Aztán gázt adott, és nekivágott a térnek. Most már jól látszott a távolban a Louvre merészen az égbe törő főbejárata. A piramis. Ez a bejárat – a kínai származású amerikai építész, I. M. Pei tervezte huszonkét méter magas, neomodern üvegpiramis – csaknem olyan híressé vált, mint maga a múzeum, bár viták övezték.

– Hogy tetszik a piramisunk? – kérdezte az ügynök.

Langdon a homlokát ráncolta. Tudta, hogy ez igen kényes kérdés. Ha azt mondod, hogy tetszik, akkor az a rossz ízlés bizonyítéka, ha hangot adsz a nemtetszésednek, akkor megsérted a franciákat.

– Mitterrand bátor ember volt – válaszolta végül kitérően. A néhai francia elnökről, aki megrendelte a piramist, azt beszélték, hogy „fáraókomplexusa” van, ezért rakja tele Párizst egyiptomi obeliszkekkel és műtárgyakkal. – Hogy hívják a kapitányt? – kérdezte Langdon témát váltva.

– Bezu Fache – mondta a sofőr a főbejárat elé kanyarodva. – De mi csak le Taureau-nak hívjuk.

Langdon rámeredt.

– Bikának nevezik a kapitányukat?

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Ön jobban tud franciául, mint ahogy mutatja, Monsieur Langdon.

A franciatudásom elég gyér, gondolta Langdon, de az állatöv ikonográfiájában tényleg jó vagyok. És a Taurus nem más, mint a Bika. Az asztrológia jelképei az egész világon megegyeznek.

A nyomozó leállította a kocsit, és két szökőkút között rámutatott egy nagy forgóajtóra a piramis oldalában.

– Úgy szólt a parancsom, hogy itt tegyem ki. Mostantól más feladatom van. Sok szerencsét, monsieur.

Langdon nagyot sóhajtott, kiszállt, és elindult a főbejárat felé. A kocsi elhúzott. Fölemelte a kezét, hogy dörömböljön az üvegen, de ekkor egy alak bontakozott ki a sötétségből, fölfelé tartva a kanyargós lépcsőn. A férfi zömök volt és fekete, a válla széles, a lába kurta és erős. Intett Langdonnak, hogy jöjjön be.

– Bezu Fache vagyok – közölte, miközben Langdon átnyomakodott a forgóajtón. – A Központi Ügyészségi Nyomozóhivatal kapitánya.

A hangja – a torokból feltörő morgás – megfelelt testalkatának: akár a készülődő vihar.

Langdon a kezét nyújtotta.

– Robert Langdon.

Fache roppant marka csaknem összemorzsolta Langdon kezét.

– Mr. Langdon! – Fache ráemelte ébenfekete szemét. – Jöjjön.

NEGYEDIK FEJEZET

Bezu Fache kapitány úgy mozgott, mint egy dühöngő bika – hátrafeszítette széles vállát, az állát pedig a mellkasára szorította.

Langdon követte őt a híres márványlépcsőn, amely az üvegpiramis alá süllyesztett átriumba vezetett. Útközben elhaladtak a nyomozóhivatal két, géppuskával felfegyverzett rendőre mellett. Egyértelmű volt az üzenet: ma este senki be nem léphet ide, és senki nem távozhat innen Fache kapitány jóváhagyása nélkül.

Langdon egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Fache jelenléte a legkevésbé sem volt rá megnyugtató hatással, a Louvre pedig már-már síri hangulatot árasztott ezen az órán. A lépcsőt, akár egy sötétbe borult mozitermet, a fokokba ágyazott, halvány irányfények világították meg. Langdon hallotta, hogyan verődik vissza odafönt az üvegről a lépteik zaja. Föltekintve látta, hogyan enyészik el az áttetsző tetőn kívül a szökőkutak halványan megvilágított vízpárája.

– Tetszik? – kérdezte Fache, az üvegpiramis felé bökve széles állával.

Langdon felsóhajtott; túl fáradt volt ahhoz, hogy játszmákba bonyolódjon.

– Igen, fenséges ez a piramis.

Fache felhorkant.

– Egy sebhely Párizs arcán.

Ezt megkaptam. Langdon érezte, hogy a házigazdája olyan ember, akinek nem könnyű a kedvére tenni. Az járt a fejében, vajon Fache tud-e arról, hogy a piramist, Mitterrand elnök kifejezett kívánságára, pontosan 666 üvegtáblából építették – különös kívánság, amelyet széltében-hosszában tárgyaltak az összeesküvés-elméletek kedvelői, arra hivatkozva, hogy a 666 a Sátán száma. Langdon úgy döntött, hogy nem hozza szóba a dolgot.

Ahogy mind mélyebbre hatoltak a föld alatti teremben, úgy bontakozott ki fokozatosan a homályból a barlangszerű tér. A Louvre tizenhét méterrel a talajszint alatt épült új, 5800 négyzetméteres fogadócsarnoka végeláthatatlannak tűnt. Az okkersárga márványburkolatot úgy választották meg, hogy illeszkedjen a Louvre homlokzatának mézszínű köveihez. A föld alatti aulába rendszerint beáradt a napfény, és csak úgy nyüzsögtek benne a turisták. Ma este azonban kongóan üres és sötét volt a csarnok, amitől hideg, kriptaszerű hangulatot árasztott.

– De hol vannak a múzeum saját biztonsági őrei? – kérdezte Langdon.

– Elkülönítettük őket – válaszolta Fache olyan hangon, mintha Langdon megkérdőjelezte volna a döntését. – Nyilvánvaló, hogy valaki beengedett ide ma este egy olyan személyt, akit nem kellett volna. A Louvre valamennyi éjjeliőre a Sully-szárnyban van, és sorra kihallgatjuk őket. Ma estére az én nyomozóim biztosítják a múzeum őrzését.

Langdon bólintott, és meggyorsította a lépteit, hogy tartani tudja Fache tempóját.

– Mennyire jól ismerte Jacques Saunière-t? – érdeklődött a kapitány.

– Valójában semennyire. Sohasem találkoztunk.

Fache meglepettnek tűnt.

– Ma este lett volna az első találkozójuk?

– Igen. Úgy volt, hogy az Amerikai Egyetem fogadásán találkozunk az előadásom után, de nem jött el.

Miközben Fache bejegyzett valamit egy könyvecskébe, Langdon megpillantotta a Louvre kevésbé ismert piramisát – La Pyramide Inversée –, azt a hatalmas, felfordított piramis alakú mennyezeti lámpát, amely sztalaktitként csüngött alá.

– Ki kezdeményezte a ma esti találkozót? – kérdezte váratlanul Fache, néhány lépcsőfok felé irányítva Langdont. – Ön vagy ő?

A kérdés fölöttébb különösnek tetszett.

– Mr. Saunière – válaszolta Langdon, miközben beléptek a folyosóra, amely a Denon-szárnyhoz, a Louvre leghíresebb részlegéhez vezetett. – A titkárnője keresett meg e-mailben néhány héttel ezelőtt. Azt írta, hogy a kurátor értesült a párizsi előadásomról, és itt-tartózkodásom ideje alatt szeretne megbeszélni velem valamit.

– Pontosan mit?

– Nem tudom. Gondolom, valamilyen képzőművészeti témát. Hasonló az érdeklődésünk.

Fache-t láthatóan nem elégítette ki a válasz.

– Fogalma sincs, mi volt a találkozójuk célja?

Langdon nem tudta. Maga is kíváncsi lett volna rá, de nem akaródzott rákérdeznie a részletekre. A köztiszteletben álló Jacques Saunière híres volt tartózkodó természetéről és arról, hogy csak nagyon kevés embert hajlandó fogadni; Langdon egyszerűen megörült a lehetőségnek, hogy találkozhat vele.

– Mr. Langdon, nem adna legalább valami tippet, hogy miért is akart találkozni önnel az áldozat azon az estén, amikor meggyilkolták? Nagy segítség lenne.

Langdonban kínos érzést keltett a kérdés célirányossága.

– Tényleg sejtelmem sincs. Nem kérdeztem. Megtiszteltetésnek tekintettem, hogy egyáltalán megkerestek. Nagy csodálója vagyok Mr. Saunière munkásságának. Gyakran használom a könyveit az egyetemen.

Fache ezt is beírta a zsebkönyvébe. A két férfi a Denon-szárnyba vezető folyosó közepén járt, és Langdon már látta szemben a felfelé vivő ikerliftet, amely most nem működött.

– Lifttel megyünk – mondta Fache, miközben kinyílt az ajtó. – Bizonyára tudja, hogy gyalogszerrel jó nagy távolság innen a galéria. – Húsos ujjaival beleszántott a hajába. – Tehát hasonló volt az érdeklődésük? – kérdezte.

– Igen. Valójában nagyrészt azzal telt az elmúlt évem, hogy annak a könyvnek a vázlatán dolgoztam, amely Mr. Saunière elsődleges szakterületével foglalkozik. Alig vártam, hogy megismerhessem a gondolatait a témáról.

– Értem. És mi ez a téma?

Langdon tétovázott, nem tudta, hogyan is fogalmazhatná meg.

– A kéziratom lényegében az istennőkultuszokról szól… a női princípium tiszteletéről, és ennek képzőművészeti, szimbolikus megjelenéseiről.

– És Saunière otthonosan mozgott ebben a tárgyban?

– Mindenkinél többet tudott róla.

– Értem. Jacques Saunière tehát ismerte az ön kéziratát? – vetette föl Fache. – És azért ajánlotta a találkozót, hogy segítséget nyújtson a könyvéhez?

Langdon megrázta a fejét.

– Igazság szerint még senki nem tud a kéziratomról. Egyelőre csak nyers formájában létezik, és a kiadómon kívül nem mutattam meg senkinek.

– Ön és Mr. Saunière – mondta Fache, amikor elindult velük a felvonó – soha nem beszéltek egymással? Nem is leveleztek? Nem küldtek egymásnak semmit postai úton?

Megint egy furcsa kérdés. Langdon a fejét rázta.

– Nem. Soha.

Fache biccentett, mintha nyugtázná magában a dolgot. Aztán szó nélkül megfordult, és a fémajtót bámulta maga előtt. Langdonnak feltűnt a kapitány nyakkendőtűjének – egy tizenhárom ónixkővel kirakott ezüstkeresztnek – a tükörképe a fényes liftajtón. A crux gemmata néven ismert szimbólum – a kereszt a tizenhárom drágakővel –, Krisztus és a tizenkét apostol keresztény jelképe. Langdon valahogy nem várta volna egy francia rendőrkapitánytól, hogy ilyen nyíltan közszemlére tegye a vallását. Csakhogy ez itt Franciaország; a kereszténység itt nem annyira vallás, mint születési adottság.

A felvonó egy rándulással megállt, és Langdon felpillantva azt látta, hogy Fache őt figyeli a fémajtó tükrében.

Gyorsan kilépett a folyosóra, aztán meglepetten torpant meg.

Fache hátrapillantott.

– Gondolom, Mr. Langdon, sosem járt még a Louvre-ban zárás után.

Szerintem sem, gondolta Langdon, megpróbálva összeszedni magát.

A rendszerint tökéletesen megvilágított termek riasztó sötétségbe borultak. Tompított, vörös fény szüremlett a falak lábazatából – az egymást keresztező fénypászmák csak a padlót világították meg. Ahogy Langdon végignézett a homályos folyosón, ráébredt, hogy számítania kellett volna erre a látványra. Hiszen minden nagy képtárban ilyen vörös szolgálati lámpákat kapcsolnak be éjszakára – az alacsonyan elhelyezett halvány fények eligazítják a személyzetet a termek és folyosók között, de a festmények viszonylagos sötétségben maradnak, ami lassítja a fényhatások okozta fakulásukat.

– Erre – mondta Fache éles szögben jobbra kanyarodva, és megindult az egymásból nyíló termek sora felé.

Langdon a nyomában haladt, miközben szeme lassan alkalmazkodott a sötétséghez. Körülötte nagyméretű olajfestmények kezdtek testet ölteni, mint előhívott fotók egy óriási sötétkamrában… szemükkel követték a termeken áthaladó Langdont. A falakon elhelyezett, jól látható biztonsági kamerák egyértelmű üzenetet közvetítettek a látogatóknak: Szemmel tartunk benneteket. Ne nyúljatok semmihez!

– Valódiak? – kérdezte Langdon a kamerák felé bökve.

Fache megrázta a fejét.

– Természetesen nem.

Langdon nem volt meglepve. A Louvre-hoz hasonló, csak hektárokban mérhető területű képtárakban több száz technikusra volna szükség pusztán ahhoz is, hogy figyeljék a kamerák továbbította képeket. A nagy múzeumok többsége manapság „visszatartó biztonsági rendszerekkel” dolgozik. Felejtsük el a tolvajok távol tartását. Inkább tartsuk bent őket. A rendszer zárás után lép működésbe, és ha a behatoló elmozdít egy műtárgyat, lezárja az érintett termet, és a tolvaj még a rendőrség megérkezése előtt rácsok között találja magát.

Valahol előttük hangokat vert vissza a márványfolyosó. Úgy rémlett, hogy a forrásuk egy nagy falmélyedés, amely jobb kéz felől nyílt. Éles fény áradt ki belőle a folyosóra.

– A kurátor irodája – mondta a kapitány.

Miközben a benyíló felé közeledtek Fache-sal, Langdon egy rövid folyosón át belesett Saunière pazar dolgozószobájába – faburkolatok, régi mesterek festményei. Egy maroknyi rendőrnyomozó ügyködött a helyiségben: telefonáltak és jegyzeteltek. Az egyik Saunière hatalmas antik íróasztalánál ült és egy laptopon pötyögött. Látható volt, hogy a kurátor privát irodáját rendezték be ma estére a nyomozóhivatal ideiglenes főhadiszállásának.

– Messieurs – szólalt meg Fache, mire a férfiak mind felé fordultak. – Ne nous derangez pas sous prétexte. Entendu?

Langdon éppen elégszer akasztotta már ki szállodai szobájára a NE PAS DERANGER táblát ahhoz, hogy tudja, mit parancsolt a kapitány: úgy rendelkezett, hogy semmilyen kifogással se zavarják őket.

Az irodában tartózkodók bólintottak, hogy megértették.

A nyomozók csapatát hátrahagyva Fache továbbkalauzolta Langdont a sötét folyosón. Harminc méterrel előttük ott tátongott a Louvre leglátogatottabb terme – a la Grande Galerie –, az a végtelennek tűnő, széles folyosó, ahol a múzeum legértékesebb itáliai mesterműveit állították ki. Langdon már kikövetkeztette, hogy itt találhattak rá Saunière holttestére; felismerte a Nagy Galéria híres parkettáját a fotón.

Ahogy közeledtek, Langdon felfedezte, hogy egy hatalmas acélrácsozat zárja el a bejáratot, amilyet a középkori várakban használtak a martalóchadak távoltartására.

– Visszatartó biztonsági rendszer – mondta Fache, amikor odaértek a rácshoz.

Langdon belesett a rácsok között a Nagy Galéria gyéren megvilágított terébe.

– Csak ön után, Mr. Langdon – mondta Fache. A padlóra mutatott, a rácsok aljára. A barikád úgy fél méterrel a padlótól véget ért, szabadon hagyva egy szűkös rést. – Csússzon át, kérem.

Langdon megbámulta a keskeny nyílást a lábánál, majd fölnézett a masszív vasrácsra. Ugye ez csak vicc? A barikád úgy festett, akár egy guillotine, ami csak arra vár, hogy végezzen a behatolóval. Fache morgott valamit franciául, és az órájára pillantott. Azután térdre ereszkedett, és átpréselte a testét a rácsok alatt. A túloldalon felállt, és Langdonra nézett. Langdon felsóhajtott. Letámasztotta tenyerét a fényes parkettára, hasra feküdt és kúszni kezdett. Miközben átcsúszott a nyíláson, Harris tweedzakójának nyaka beakadt a rácsba, és a vas végigszántott a fején. Csak kényelmesen, Robert, gondolta maga előtt tapogatva, míg végül átküzdötte magát. Ahogy feltápászkodott, már kezdte gyanítani, hogy nagyon hosszú éjszaka elé néz.

ÖTÖDIK FEJEZET

Az Opus Dei székháza és konferenciaközpontja a Lexington Avenue 243. alatt található New Yorkban. A 12 ezer négyzetméteres toronyház több mint száz hálószobát, hat ebédlőt, könyvtárakat, szalonokat, tárgyalótermeket és irodákat foglal magában. Az első, a hetedik és a tizenötödik emeleten fafaragványokkal és márvánnyal díszített kápolnák vannak. A tizenhatodik emeleten csak lakások kaptak helyet. A férfiak a Lexington Avenue-ra nyíló főkapukon léphetnek be a székházba. A nők egy mellékutcáról, és az épületen belül is el vannak különítve a férfiaktól.

Kora este, legfelső emeleti lakosztályának – az úgynevezett penthouse-nak – a menedékében Manuel Aringarosa püspök összeállított egy kisebb úticsomagot, és hagyományos fekete reverendát öltött. Az ujjára a 14 karátos arany püspöki gyűrűt húzta a nagy, bíbor ametisztkővel és a gyémántokkal, valamint a pásztorbot rátéttel.

Mint az Opus Dei elnök-igazgatója, az „Isten műve” – mert szó szerint ezt jelenti az Opus Dei – üzenetének terjesztésével töltötte életének utóbbi tíz évét. Az 1928-ban Josemaría Escrivá spanyol pap által alapított gyülekezet a visszatérést segítette elő a hagyományos katolikus értékekhez, ahogy az Escrivá művében áll. Azóta több mint négymillió példányban, negyvenkét nyelven jelent meg Az Út, és az Opus Dei globális hatalommá vált. Székházai, oktatási központjai, sőt egyetemei a földgolyó csaknem valamennyi nagyvárosában megtalálhatók. A szervezet a Vatikán – a katolikus egyházfő, a pápa és bíborosai – teljes támogatását és áldását élvezi.

Ám az Opus Dei vagyona és hatalma gyanakvást is ébresztett.

– Sokan agymosó szektának tartják az Opus Deit – provokálták gyakran az újságírók. – Mások pedig ultrakonzervatív keresztény szervezetnek, titkos társaságnak nevezik önöket.

– Az Opus Deire egyik sem igaz – szokta válaszolni türelmesen a püspök. – Mi egy katolikus egyház vagyunk. Olyan katolikusok gyülekezete, akik úgy döntöttek, hogy a lehető legszigorúbban követik a katolikus tanítást saját mindennapi életükben. Az Opus Dei sok ezer tagja házasságban él, családja van, és saját közösségén belül végzi Isten munkáját. Az aszkétaéletet választók a rendházainkban laknak. Mindenki maga dönt erről, de az Opus Dei minden tagjának közös a célja: Isten művének beteljesítésével jobbá tenni ezt a világot. És ez igazán csodálatra méltó vállalkozás.

Ám a józan érvelés ritkán hatott. A média mindig is a botrányhoz vonzódott, és az Opus Deiben, éppen úgy, mint a legtöbb nagy szervezetben, akadt néhány eltévelyedett lélek, aki rossz fényt vetett az egész közösségre. A sajtó újabban már „Isten maffiájaként” meg „Krisztus szektájaként” emlegette az Opus Deit.

Félünk attól, amit nem értünk, gondolta Aringarosa.

Öt hónappal ezelőtt megrázkódott az erő kaleidoszkópja, és Aringarosa még mindig kóválygott a csapás alatt. Most, Róma felé tartva egy utasszállító gép fedélzetén, Aringarosa kibámult az ablakon a sötét Atlanti-óceánra. A nap már lenyugodott, de Aringarosa tudta, hogy az ő csillaga emelkedőben van. Ma este megnyerjük a csatát, mondta magában, és elképedten gondolt arra, hogy néhány hónappal ezelőtt még tehetetlennek érezte magát. Nem tudják, micsoda háborút indítottak el. Egy pillanatra saját torz tükörképén akadt meg a szeme: sötét és megnyúlt arcán, amelyet belapított, elferdült orra uralt – még Spanyolországban törték be az orrát, fiatal misszionárius korában. A testi hiba ma már alig számított. Aringarosa nem a hús, hanem a szellem világához tartozott.

Miközben a repülőgép elérte Portugália partvidékét, Aringarosa reverendája alatt vibrálni kezdett az elnémított és rezgő üzemmódra állított mobiltelefon. A püspök tudta, hogy ezt a hívást nem mulaszthatja el. Csak egyetlen ember ismerte ezt a számot, az a férfi, aki elküldte Aringarosának ezt a telefont.

A püspök halkan beleszólt: – Igen?

– Silas tudja, hol van a zárókő – mondta a hívó. – Párizsban van. A Saint-Sulpice-templomban.

Aringarosa püspök elmosolyodott.

– Akkor közel vagyunk a célhoz.

– Azonnal a kezünkben tudhatjuk. De szükségünk van a kapcsolataira.

– Persze, csak mondja meg, mit tegyek.

Nyolcszáz kilométerre onnan a Silas nevű albínó egy kis mosdótál fölé hajolt, hogy lemossa a hátát; ez is része volt a személyes rituálénak. Tisztíts meg engem izsóppal, és tiszta leszek, imádkozott, a Zsoltárok könyvéből idézve. Moss meg engemet, és fehérebb leszek a hónál.

Az utóbbi tíz évben Az Út követője lett, megtisztult a bűneitől, újjáépítette az életét, kitörölte erőszakos múltját. Jézus üzenete a béke… a szeretet. Ezt az üzenetet tanulta Silas kezdettől fogva, és belevéste a szívébe. Ám most éppen ezt az üzenetet fenyegették pusztulással Krisztus ellenségei. Akik erőt szegeznek szembe Istennel, erővel fognak találkozni, mormolta.

Ma este csatába szólították Silast.

HATODIK FEJEZET

Miután átpréselte magát a biztonsági kapu alatt, Robert Langdon ott állt a Nagy Galéria bejáratában, ahol a Louvre leghíresebb itáliai mesterművei kaptak helyet. A képtár két vastag, tíz méter magas oldalfala beleveszett odafönt a sötétségbe. A vörösen pislákoló irányfények fölfelé világítottak, természetellenes derengésbe vonva Leonardo da Vinci és társai életképeit, vallásos jeleneteit és portréit.

Ahogy Langdon tekintete elidőzött a parketta átlós mintázatán, amely egyesek szerint e szárny legizgalmasabb látnivalója, váratlanul egy oda nem illő tárgyon akadt meg a szeme, amely balra, tőle néhány méterre hevert a földön, rendőrségi kordonnal bekerítve. Langdon Fache-hoz fordult: – Az ott egy… egy Caravaggio?

Fache oda sem nézve bólintott.

A festmény Langdon becslése szerint legalább kétmillió dollárt ért, mégis úgy feküdt a földön, akár egy letépett poszter.

– Mi az ördögöt keres az a padlón?

Fache zord ábrázattal nézett rá.

– Ez egy bűncselekmény helyszíne, Mr. Langdon. Nem mozdítottunk el semmit. Azt a vásznat a kurátor tépte le a falról, Így hozta működésbe a biztonsági rendszert. Feltevésünk szerint a kurátort az irodájában támadták meg, ő bemenekült a Nagy Galériába, és azzal, hogy lerántotta a festményt a falról, aktiválta a biztonsági kaput. A rács azonnal leszaladt, elzárva a bejáratot.

Langdon nem látott tisztán.

– Tehát a kurátor gyakorlatilag foglyul ejtette a támadóját a Nagy Galériában?

Fache megrázta a fejét.

– A biztonsági kapu elválasztotta Saunière-t a támadótól. A gyilkos kint rekedt a folyosón, és a rácson át lőtte le Saunière-t. – Fache egy narancssárga ragasztócsíkra mutatott az egyik vasrúdon, amely alatt az előbb átkúsztak. – A technikusok ott azonosították a lőpormaradványokat. A rácsok között tüzelt. És Saunière egyedül halt meg idebent.

Langdon kinézett a hatalmas folyosóra.

– És hol van a holttest?

Fache megigazította a kereszt alakú nyakkendőtűt, és elindult előre.

– Mint bizonyára tudja, a Nagy Galéria meglehetősen hosszú.

A pontos méret, ha Langdon jól emlékezett, körülbelül négyszázhatvan méter. Ahogy követte Fache-t a folyosón, szinte tiszteletlenségnek érezte, hogy egyetlen pillantásra sem méltatva őket siet el a remekművek mellett. Gyorsan haladtak előre, de Langdon még nyomát sem látta holttestnek.

– Jacques Saunière ilyen messzire eljutott?

– Mr. Saunière a gyomrába kapta a golyót. Nagyon lassan halt meg. Talán tizenöt vagy húsz percig is eltartott. Úgy tűnik, rendkívüli lelkierővel rendelkezett.

Langdon megrökönyödött.

– Tizenöt percig tartott, amíg ideértek a biztonságiak?

– Természetesen nem. A Louvre biztonsági szolgálata azonnal reagált, amint megszólalt a riasztó, és zárva találta a Nagy Galériát. A kapun át hallották, hogy mozog valaki a folyosó túlsó végén, de nem láthatták, hogy ki az. Követve a szabályzatot, értesítették a nyomozóhivatalt. Mi tizenöt percen belül kiérkeztünk a helyszínre. Amikor ideértünk, csak annyira húztuk fel a rácsot, hogy átférjünk alatta, majd beküldtem tizenkét fegyveres nyomozót. Ők átfésülték az egész galériát, hogy sarokba szorítsák a behatolót.

– És?

– Senkit nem találtak idebent. Kivéve… – Fache valahová maga elé mutatott – őt.

Langdon fölemelt tekintettel követte Fache kinyújtott ujjának irányát. Harminc méterrel előrébb egy hordozható állványra szerelt reflektor világította meg a padlót, éles, fehér fényben úszó szigetet képezve a sötét galériában. A fényfolt közepén, mint rovar a mikroszkóp alatt, a kurátor teste feküdt.

Langdon egész testében megborzongott, ahogy közeledtek a holttesthez. Soha életében nem látott még különösebb képet, mint ami most a szeme elé tárult. Jacques Saunière fakó holtteste ugyanúgy hevert a parkettás padlón, ahogy a fénykép mutatta. Levetett magáról minden ruhadarabot, szépen elrendezte a padlón, majd hanyatt feküdt a széles folyosó közepén, tökéletesen párhuzamosan a helyiség hosszanti tengelyével. Karját kitárta, a lábát szélesre terpesztette, mint akit megfeszít valamilyen láthatatlan erő. Közvetlenül Saunière mellcsontja alatt egy véres folt jelezte azt a pontot, ahol a golyó behatolt a testébe. A seb furcsa módon alig vérzett, csak némi megfeketedett alvadék képezett kis tócsát körülötte.

Saunière bal mutatóujja is véres volt: nyilvánvalóan belemártotta a sebbe, a saját vérét használva tintaként, a hasát vászonnak, amelyre egy egyszerű szimbólumot mázolt: öt egyenes vonalat, amely egymást metszve ötágú csillagot ad ki. Egy pentagramma.

Egyre fokozódó nyugtalanság kerítette hatalmába Langdont. Ezt ő tette saját magával.

– Mr. Langdon! – szegeződött rá ismét Fache sötét szeme.

– Egy pentagramma – jelentette ki Langdon, a szavak visszhangosan kongtak a hatalmas térben. – A világ egyik legrégebbi szimbóluma. Már Krisztus előtt négyezer évvel is használták.

– És mit jelent?

Langdon mindig elbizonytalanodott, ha erre a kérdésre került a sor. Közölni valakivel, hogy mit „jelent” egy szimbólum, olyan volt, mint megmagyarázni, hogy milyen érzést kellene keltenie egy dalnak.

– A szimbólumok eltérő környezetben eltérő jelentést hordoznak – mondta Langdon. – Az ötágú csillag elsődlegesen pogány vallási jelkép.

Fache bólintott.

– A sátánimádásé.

– Nem – igazította ki Langdon, azon nyomban tudatosítva magában, hogy pontosabban kell megválogatnia a szavakat. Manapság a pogány kifejezés jóformán szinonimájává vált a sátánimádónak, ami súlyos tévedés. A szó voltaképpen a latin paganusból ered, amely falusit jelent. A „pogányok” szó szerinti értelemben a tanulatlan falusi népek voltak, akik megragadtak a természetimádat régi, vidéki kultuszainál. – A pentagramma – pontosította Langdon – egy kereszténység előtti szimbólum, amely a természetimádathoz kötődik. A régiek két, egy maszkulin és egy feminin részből állónak képzelték el a világot. Jin és jang, ahogy a keletiek mondják. Amikor a férfi és a női erő egyensúlyban volt, harmónia uralkodott a világban. Ha megbomlott az egyensúly, kitört a káosz. – Langdon odamutatott Saunière hasára. – Ez az ötszög minden dolgok női felét képviseli… azt a fogalmat, amelyet a vallástörténészek „szakrális nőiségnek” vagy „istennőkultusznak” neveznek. Saunière mindenkinél többet tudott erről.

– Saunière egy istennőszimbólumot rajzolt a hasára?

Langdonnak el kellett ismernie, hogy ez furcsának tűnhet.

– A legszűkebb értelmezésben az ötszög Venust, a testi szerelem és a szépség istennőjét jelképezi.

Fache végigmérte a meztelen férfit, és felnyögött.

– Az ősi vallások a természet isteni rendjén alapultak. Venus, az istennő és Vénusz, a bolygó egy és ugyanaz volt – tette hozzá Langdon –, nem számít, milyen nevet adtak neki.

Fache most még zavarodottabbnak tűnt, mintha jobban örült volna a sátánimádó szálnak.

– Mr. Langdon – szólalt meg váratlanul. – Biztos, hogy az ötszögnek az ördöghöz is van valamilyen köze. Ez világosan kiderült az amerikai horrorfilmekből.

Langdon felvonta a szemöldökét. Hála neked, Hollywood. Az ötágú csillag mára a sátánista horrorfilmek elmaradhatatlan kliséje lett. Langdon mindig dühöngött, amikor ilyen formában találkozott a szimbólummal.

– Biztosíthatom önt – mondta Langdon –, hogy bármit látott is a moziban, az ötágú csillag társítása az ördöghöz történelmileg hibás. A pentagramma jelképiségét eltorzították az évszázadok során. Ebben az esetben a vérontás által.

– Félek, hogy nem tudom követni.

Langdon Fache keresztjére pillantott, nem tudva, hogyan is fogalmazza meg a mondandóját.

– Az egyház, uram. A szimbólumok nagyon rugalmasak, de az ötágú csillagot a korai római katolikus egyház változtatta meg. A Vatikán irtó hadjáratot indított a pogány vallások ellen, hogy keresztény hitre térítse a tömegeket, amelynek részeként az egyház besározta a pogány isteneket és istennőket, gonosz színben tüntetve fel a jelképeiket.

– Folytassa.

– Ez meglehetősen gyakori zűrzavaros időkben – mondta tovább Langdon. – Az újonnan megszülető hatalom átveszi a létező szimbólumokat, majd megváltoztatja a jelentésüket. A pogány jelképek és a keresztény jelképek csatájában a pogányok veszítettek; Poszeidón háromágú szigonya átalakult az ördög vasvillájává; a bölcs öregasszonyok csúcsos kalapja a boszorkányok szimbóluma lett; Venus ötágú csillaga pedig az ördög jelképe.

– Érdekes. – Fache a szétvetett tagú holttest felé bökött a fejével. – És a test elhelyezkedése? Ebből mire következtet?

Langdon vállat vont.

– Megismételni egy szimbólumot a legegyszerűbb módja a jelentés megerősítésének. Jacques Saunière ötágú csillag alakzatában helyezkedett el.

Fache követte a tekintetével a Saunière két karja, két lába és feje kirajzolta öt pontot, miközben újra hátrasimította lenyalt haját.

– És a meztelenség? – Felnyögött, ahogy kimondta ezt a szót, a korosodó férfitest látványa nyilvánvalóan visszatetszést keltett benne. – Miért vette le a ruháit?

Jó kérdés, gondolta Langdon. Ő is ezen töprengett, amióta először megpillantotta a fotót.

– Mr. Fache, nem tudok önnek választ adni arra, hogy miért rajzolta magára Mr. Saunière azt a szimbólumot, vagy miért helyezkedett el ebben az alakzatban, de annyit mondhatok, hogy a női istenség jelképének tekintette az ötágú csillagot.

– És miért a saját vérét használta tintának?

– Nyilván azért, mert nem volt más, amivel írhatott volna.

Fache egy pillanatig hallgatott.

– A magam részéről azt hiszem, azért használt vért, hogy a rendőrség elvégezzen bizonyos törvényszéki orvostani vizsgálatokat. Nézze meg a bal kezét – mutatott oda.

Langdon bizonytalanul megkerülte a holttestet, leguggolt, és meglepve fedezte föl, hogy a kurátor egy szövegkiemelőt szorongat a markában.

– Ez volt a kezében, amikor megtaláltuk – mondta Fache otthagyva Langdont, és elsétálva egy néhány méterre álló, hordozható asztalhoz, amelyen vizsgálati eszközök, kábelek és mindenféle elektromos műszerek sorakoztak. – Nem nyúltunk semmihez. Ismeri ezt a fajta filctollat?

Langdon letérdelt, hogy megnézhesse a toll márkáját. STYLO DE LUMIÈRE NOIRE. Meglepetten pillantott fel. A fekete fényű filc- vagy vízjeltoll egy speciális, nemezhegyű kiemelő volt, amelyet eredetileg múzeumok, restaurátorok és képhamisítási ügyekkel foglalkozó nyomozók számára terveztek: láthatatlan jelzéseket lehetett vele tenni a tárgyakra. A tollban nem maró, hanem alkohol alapú, fluoreszkáló tinta volt, amelyet csak fekete fényben lehetett látni. Manapság a múzeumok személyzetének napi rutinfelszereléséhez tartoztak ezek a tollak, ezekkel tettek láthatatlan jelzést azon festmények keretére, amelyek restaurálásra szorultak.

Miközben Langdon felállt, Fache odament a reflektorhoz és kikapcsolta. A galéria egyszerre sötétségbe borult. Azán újra feltűnt, egy hordozható lámpával a kezében.

– Talán tudja – mondta Fache Langdonra emelve ibolyaszínben világító szemét –, hogy a rendőrség fekete fényű lámpákkal vizsgálja meg a bűncselekmények helyszínét, vérnyomokat és más törvényszéki orvostani bizonyítékokat keresve. Így hát képzelheti a meglepetésünket… – Fache hirtelen a holttestre irányította a lámpát.

Langdon lenézett, és hátrahőkölt a döbbenettől.

A különleges, lila megvilágításban kusza betűkből rajzolódtak ki a kurátornak a holtteste mellé írott utolsó szavai. Ahogy Langdon bámulta a vibráló szöveget, érezte, hogy egyre sűrűbbé válik a mai éjszakát beburkoló köd.

Újra elolvasta az üzenetet, majd fölnézett a kapitányra.

– Mi az ördögöt jelentsen ez?

Fache szeme fehéren ragyogott.

– Pontosan ez az a kérdés, monsieur, amelyre öntől várjuk a választ.

HETEDIK FEJEZET

A szerény lakás a Saint-Sulpice-templomban kapott helyet, a második szinten, a kórustól balra: ezt nevezte otthonának már több mint egy évtizede Sandrine Bieil nővér. A hatvanéves apáca egész kényelmesen berendezkedett odafönt.

Ő felelt a templom működtetésének valamennyi, nem vallási vonatkozásáért – az általános karbantartásért, a kisegítő személyzet és az idegenvezetők alkalmazásáért, az épület zárás utáni védelméért, az olyan szükséges kellékek beszerzéséért, mint a misebor vagy az ostya.

Ma este, keskeny ágyában alva arra ébredt, hogy csöng a telefon. Fáradtan emelte föl a kagylót.

– Soeur Sandrine. Église Saint-Sulpice.

– Jó estét, nővér – mondta a férfi franciául.

Sandrine nővér felült. Hány óra van? Azonnal felismerte a főnöke hangját, aki tizenöt év alatt még egyszer sem ébresztette fel. Az abbé nagyon jámbor ember volt, rendszerint rögtön a mise után hazament lefeküdni.

– Bocsáss meg, ha felébresztettelek, nővér – mondta az abbé, akinek szintén álmos és feszült volt a hangja. – Egy szívességre szeretnélek kérni. Az imént felhívott egy befolyásos amerikai püspök. Talán ismered is. Manuel Aringarosa.

– Az Opus Dei vezetője? – Hát persze hogy ismerem. Ki ne ismerné az egyházban?

Az Opus Dei mindig rossz érzéseket keltett benne; a nőkről vallott középkori nézeteik a legnagyobb jóindulattal is középkoriak. Sandrine nővér megrendülten értesült arról, hogy a rend nőtagjai kénytelenek fizetség nélkül takarítani a férfiak hálótermeit, amíg a férfiak misén vannak; a nők keményfa padlón alszanak, míg a férfiak szalmazsákon; újra meg újra meg kell bűnhődniük az eredendő bűnért. Azt is tudta, hogy az Opus Dei nagy hatalomra tett szert az utóbbi években, közvetlenül azután, hogy a gazdag szekta állítólag csaknem egymilliárd dollárt utalt át a Vatikán hitéletet támogató intézményének – közkeletű nevén a Vatikáni Banknak.

– Aringarosa püspök azért telefonált, hogy egy szívességet kérjen – mondta az abbé a nővérnek feszült hangon. – Az egyik híve Párizsban van ma este. És régi álma, hogy láthassa a Saint-Sulpice-templomot.

– Éjszaka? De a templom sokkal érdekesebb nappal.

– Nővér, én egyetértek, mégis hálás lennék, ha megtennéd nekem ezt a szívességet. Odamehet, mondjuk egy órára? Vagyis húsz percen belül.

Sandrine nővér a homlokát ráncolta.

– Persze. Szívesen látom.

Az abbé megköszönte, és letette a telefont.

Sandrine nővér kidugva lábát az ágyból lassan fölállt, és ahogy letette csupasz talpát a kőre, megborzongott. Egész testén végigfutott a hideg, és hirtelen szorongás fogta el. Női megérzés?

Sandrine nővér istenhívőként megtanulta, hogyan találhat lelki békét a megnyugtató belső hangokra figyelve. Ma este azonban olyan némák voltak azok a belső hangok, mint körülötte az üres templom.

NYOLCADIK FEJEZET

Langdon nem bírta levenni szemét a bíborfényben reszkető szövegről a parkettán. Jacques Saunière utolsó üzenete nem hasonlított egyetlen búcsúlevélhez sem, amelyet Langdon egyáltalán el tudott képzelni.

Az üzenet így szólt:

13-3-2-21-1-1-8-5

O, Draconian devil!

Oh, lame saint!

Noha Langdonnak halvány fogalma sem volt arról, hogy mit jelenthet, azt már értette, miért merült fel Fache-ban, hogy az ötszögnek valamilyen köze van a sátánimádáshoz.

Ó, drákói ördög!

Saunière szó szerint megnevezte az ördögöt. És hasonlóképpen bizarrnak tűnt a számsor is.

– Egy része úgy fest, mint egy numerikus kód.

– Igen – mondta Fache. – A rejtjelezőink már dolgoznak a megfejtésen. Úgy véljük, hogy ezek a számok kulcsot adnak ahhoz, hogy ki ölte meg. Talán egy telefonszám vagy valamilyen társadalmi azonosító szűrhető ki belőle. Lát ezekben a számokban bármiféle szimbolikus értelmet?

Langdon újra megnézte a számjegyeket. Teljesen véletlenszerűnek tűntek. Ha számokat rendelnek hozzá jelképekhez, abból általában ki lehetett mutatni valamilyen értelmet, de itt minden – az ötszög, a szöveg, a számok – különállónak tűnt, alapvetően semmi közük nem volt egymáshoz.

– Korábban azt állította – mondta Fache –, hogy Saunière itteni cselekedetei mind arra irányultak, hogy valamilyen üzenetet közvetítsen általuk… az istennőkultuszról vagy valami ilyesmiről. De hogy jön ide ez a szöveg? – Hatásszünetet tartott. – Ez a szöveg inkább egyfajta vádiratnak látszik. Nem így gondolja?

Langdon megpróbálta elképzelni a Nagy Galériában csapdába esett, magányosan haldokló kurátor utolsó perceit. Logikusnak tűnt.

– Gondolom, az értelmes magyarázat lehet, hogy bevádolja a gyilkosát.

– Az én feladatom persze az, hogy egy nevet kapcsoljak a személyhez. Hadd kérdezzek valamit, Mr. Langdon. Ön szerint, a számokon kívül, mi a legkülönösebb ebben az üzenetben?

Mi a legkülönösebb? Egy haldokló ember elbarikádozza magát a galériában, ötszöget rajzol a hasára és egy rejtélyes vádiratot a padlóra. Van itt egyáltalán olyan, ami nem különös?

– Saunière francia volt – közölte Fache a nyilvánvaló tényt. – Párizsban élt. Ezt az üzenetet azonban…

– Angolul írta – fejezte be Langdon, amikor rájött, mire céloz a kapitány.

Fache bólintott.

– Précisément. Mit gondol, miért?

Langdon tudta, hogy Saunière tökéletesen beszélt angolul, de arról fogalma sem volt, hogy miért az angol nyelvet választotta, amikor megfogalmazta az utolsó szavait. Langdon vállat vont.

Fache ismét odamutatott az ötszögre Saunière hasán.

– Tehát semmi köze a sátánimádáshoz? Még mindig biztos benne?

Langdon már semmiben sem volt biztos.

– A szimbólum és a szöveg között nem találok összefüggést. Sajnálom, hogy nem tudok több segítséget adni.

– Talán ez megvilágítja az összefüggést. – Fache hátrább lépett a holttesttől, megint fölemelte a sötét lámpát, és nagyobb területet világított be a fénysugárral. – Ehhez mit szól?

Langdon legnagyobb döbbenetére egy kezdetleges körvonal derengett fel a kurátor holtteste körül. Saunière nyilván lefeküdt, és több félkörívet húzott maga körül a tollal. Lényegében belerajzolta magát egy körbe. Langdonnak egy szempillantás alatt beugrott az értelme.

– A Vitruvius-tanulmány! – hápogott Langdon.

Leonardo da Vinci Vitruvius-tanulmánya modern kori kulturális ikonná vált, s manapság szerte a világon találkozhatunk vele plakátokon, egérpadokon és pólókon. Az ünnepelt rajzon egy tökéletes kör látható, benne egy kitárt karral, terpeszben álló meztelen férfival.