RINA KENT

STEEL PRINCESS

ACÉL HERCEGNŐ

A mű eredeti címe: Steel Princess

Fordította: Farkas Melinda

Copyright © 2019, Rina Kent

Hungarian Translation © Farkas Melinda, 2025

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804375

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Az elveszett lelkeknek.

Nem vagytok egyedül.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Kedves Olvasó!

Ha még nem volt szerencséd egyik könyvemhez sem, talán nem tudod, de én olyan sötét történeteket írok, amelyek esetenként felzaklathatnak. A történeteim és a bennük szereplők nem a félénk természetűek számára születtek.

Az Acél hercegnő egy sötét, iskolai zaklatás köré font romantikus mese, érett fiatal felnőttekkel és olyan kétes helyzetekkel, amelyeket egyesek sértőnek találhatnak.

Ha hőst keresel, Aiden NEM az. Ha viszont egy gazfickóra vágysz, akkor minden tekintetben üdvözöllek Aiden király világában!

Ez a könyv egy trilógia része, és NEM önálló regény.

LEJÁTSZÁSI LISTA

Let It Burn – Red

Up in Flames – Coldplay

Death and All His Friends – Coldplay

Up with the Birds – Coldplay

Fun – Coldplay & Tove Lo

Heroin – Badflower

Kill Somebody – YUNGBLUD

Anarchist (Unplugged) – YUNGBLUD

Break In – Halestorm

Unstoppable – Red

Hymn for the Missing – Red

If I Break – Red

Gone – Red

Not Alone – Red

Yours Again – Red

Obsession – Joywave

Teeth – 5 Seconds of Summer

Youngblood – 5 Seconds of Summer

Rush – The Score

The Descent – Bastille

Bury Me Face Down – Grandson

Burning Alive – 8 Graves

My Friends – Bohnes

Guns and Roses – Bohnes

Dead – Normandie

I Don’t Care – Our Last Night

Hollow – Barns Courtney

You Should See Me in a Crown – Billie Eilish

Megtalálhatod a Spotifyon is.

ELSŐ FEJEZET

Aiden

A megérzés nagyon érdekes dolog.

Mintha féktelen energia csapódna egy szilárd testbe.

A megérzés még a harc előtt megjósolhatja, hogy alulmaradsz egy csatában.

Én viszont sosem veszítek.

Amint az edző befejezi a szokásos lelkesítő beszédét, fogom a táskámat, és szó nélkül kimasírozom az öltözőből.

Nash utánam kiált, de addigra én már mindent és mindenkit kizártam.

Jellemző rám, hogy belefeledkezem a gondolataimba. Ilyenkor jobb, ha senki sem zavar.

Ráadásul a barátaim már lassan két évtizede ismernek, szóval megszokták.

Előveszem a mobilomat, megcsörgetem Elsát.

Nem kapcsolható.

Elsa nem szokta kikapcsolni a telefonját.

Soha.

Bár sosem ismerné be, de ő az, aki úgy dönt, nem veszi fel, ha valamelyik nevelőszülője keresi.

Megállok a folyosón, újrahívom.

Még mindig semmi.

Általában a rosszabb lehetőségre számítok, mert a bizakodás csak kibaszik az emberrel.

De most mégis azt kívánom, bárcsak ez lenne a ritka kivétel!

Bárcsak lenne valami jó a rossz előtt!

Bárcsak be lenne kapcsolva Elsa kibaszott telefonja!

És nem kellene kívánnom semmit sem.

– Hé, King! – csapódik belém Astor hátulról, karját azonnal a vállamra teszi.

Az egyenruhája zilált, a nedves hajában még sampon is van, mintha nem is akarta volna rendesen kiöblíteni.

Szégyent hoz a családnevére. Ha a nagy Astor gróf így látná, biztosan bezárná, és ki sem eresztené, amíg meg nem tanult viselkedni.

Ha nem lenne fontosabb dolgom, én magam küldenék az öregnek egy képet, csak hogy lássam, Astor hogyan reagál.

Mert néha valóban szórakoztató.

Hiába néz ki úgy, ahogy, a lányok, akik elsétálnak mellettünk, a pilláikat rebegtetik felé. Astor rákacsint az egyikre, a másiknak pedig int, hogy hívja fel.

Az iskola színvonalán tényleg javítani kell.

– Szarul nézel ki – jelentem ki szenvtelenül. – És vedd le rólam a karod, mielőtt eltöröm.

– Hááát itt van az én haverom! – vigyorog idétlenül. – Már azt hittem, elveszítettelek. Hogy hol voltam? És mit keresek már megint abban a mogorva seggedben? – kérdezi egy csettintés kíséretében. – Jó kérdés! Csak nem Jonathan járt az igazgatónál az angol bajnokság megfigyelőjeként? Csak nem szólt pár jó szót az érdekemben?

– Jonathan itt volt?

– Bah alors, haver! A suliban mindenki tudja, hogy itt volt az apád, de te nem? Most komolyan… Mi a fasz?

Jonathan az iskolában járt.

Elsa telefonja nem kapcsolható.

Szeretném, ha nem lenne összefüggés, de véletlenek nincsenek.

A véletlen csak a gyengék kifogása, amikor a valóság pofán vágja őket.

Az sem volt véletlen, hogy újra találkoztam Elsával.

És most az eltűnése sem az.

Megmondtam neki, hogy ne beszéljen Jonathannel. Egyértelművé tettem, hogy kurva messziről kerülje el.

Egy mentő szirénázása hasít a csendbe.

De a hang nem távolodik.

Nem. Az iskola hátsó bejárata felől jön.

– Ó… – pipiskedik Astor, hogy kilásson az ablakon. – Dráma! Menjünk, nézzük meg!

Jonathan az iskolában járt.

Elsa telefonja nem kapcsolható.

Egy mentő érkezett a REI-be.

Hogy mi van a megérzéssel? Hát az, hogy mindig bejön.

Legalábbis az én esetemben.

– Hé, King! – rohan felénk Knight összevont szemöldökkel. – Ezt látnod kell!

– Én is ezt mondtam neki – vág közbe Astor. – Ha dráma van, nekünk mindig…

– Elsáról van szó – fojtja Astorba a szót Knight. – A medencében találtak rá.

MÁSODIK FEJEZET

Elsa

A múltban

Ha gyenge vagy, nem lehetsz az enyém!

A hang, ami kísért, már csak egy zümmögés. Egy rég elfelejtett sustorgás.

Az orrom, a fülem, a szám is megtelik vízzel.

– Harcolj! – üvölt fölöttem a hang. – Harcolj, Elsa!

Csapkodok a vízben. A mellkasom összeszűkül a felgyülemlett energiától.

Nem kapok levegőt.

Kérlek, hadd lélegezzek!

Ismerős szédülés ragad el. A végtagjaim már nem mozognak.

Kihúznak a vízből. Levegő után kapkodok, fulladozva köpködöm a saját nyálamat. A szívem majd kiugrik a helyéről.

Minden homályos, hiába pislogok.

A komor, felhős levegőben ragacsos lesz a bőröm. A ruhám a reszkető testemhez tapad. Vacog a fogam, de a szörnyek még így sem hagynak békén.

Szólni akarok neki, de ha kimondanám a nevét, újra bedobnak a vízbe, és én lennék az, akinek nem lehet kimondani a nevét.

Ezért a másikat választom.

Az egyetlen nevet, amit még tudok.

– Ma…

Megint a vízben vagyok.

Most már levegőt sem vehettem előtte.

Nem is küzdhettem ellene.

Mi értelme is lenne, ha a szörnyek úgysem hagyják?

Nemsokára olyan leszek, mint ő, akinek nem lehet kimondani a nevét.

Nemsokára Ma valaki mást fog ölelgetni, mert engem már nem tud.

A szörnyek elvettek tőlünk mindent.

A szörnyek megölnek engem. Nem egyszer, nem kétszer, hanem egyfolytában.

Talán nem kellene visszatérnem az életbe.

Akkor talán nem ölnének meg újra.

Akkor talán olyan lennék, mint az, akinek nem lehet kimondani a nevét, és azok, akik utána jöttek.

Mert ez történik azokkal, akik nem tudnak elszökni a szörnyek elől, nem?

A szörnyek elveszik, amit akarnak.

Egy kéz ragadja meg a karomat, kihúz a vízből. Elmosolyodom.

Eljött értem!

Mindig eljön értem!

A tüdőm és a végtagjaim cserben hagynak. Nem tudom kinyitni a számat, nem tudok levegőt venni.

Tehetetlen vagyok. Behunyt szemmel sodródom.

A jelenben

Kipattan a szemem, fertőtlenítő szaga csípi az orromat.

Mintha az örökkévalóságig bámulnám a plafont, miközben a fertőtlenítő szaga átjárja mindenemet.

Biztosan kórházban vagyok.

De miért?

Képtelen vagyok felidézni, mi történt azelőtt, hogy ide kerültem volna.

Valami…

Lehet, hogy a…?

Azonnal a mellkasomhoz kapok, de nem érzek semmiféle kötést.

Oké, tehát nem kellett megműteni a szívemet.

Erőltetem az agyam, hátha sikerül választ találnom, de máris megszédülök. Mintha egy hatalmas, fekete kirakósban lennék, de nincsenek meg a darabok, amiből összerakhatnám.

– Édesem! Hát felébredtél? – csendül fel a nénikém törékeny hangja az ajtó felől, majd megáll az ágyam mellett.

Vörös haját kontyba fogta, fekete nadrágkosztümöt visel és riasztóan sápadt.

– Nénikém… – szólítom meg bizonytalan hangon, de gyorsan megköszörülöm a torkomat. – Mi történt?

Próbálok felülni. A nénikém segít, megemeli a kórházi ágyat, és egy párnával megtámasztja a hátamat. A karomból kiálló tűre meredek, amitől azonnal rám tör a viszketés.

Muszáj elkapnom a tekintetem, a nénikém felé fordulok, aki aggódva telepszik az ágyam szélére.

– Nem emlékszel?

– A parkolóba tartottam, és aztán…

Elsa szülei ölték meg az anyját. Aiden csak azért vetett szemet arra a szörnyetegre, hogy megfizethessen a szülei bűneiért.

Pislogok párat, amikor rám támadnak Jonathan King felidézett szavai.

Ez csak egy álom.

Nem lehet igaz.

Minél jobban tagadom, az emlékek annál nagyobb erővel sújtanak le rám. Mint egy óriási hullám, ami elnyel.

Zihálva próbálok lélegezni.

De hiába. Nincs oxigén.

Nem kapok levegőt.

– Az egyik osztálytársad talált meg a medencében. Nem lélegeztél, az iskola mentőt hívott…

A nénikém folytatja a történetet, én viszont minden erőmmel azon vagyok, hogy levegőt kapjak. Valami nehéz nyomja a bordáimat és a tüdőmet is.

Ökölbe szorítom a kezem, és mellkason vágom magam.

Újra.

És újra.

És újra.

Lélegezz.

Lélegezz, te ostoba!

– Elsa! – kiált rám recsegő hangon a nénikém. – Mi a baj?

Gyerünk!

Újra!

És újra!

Minél erősebben püfölöm magam, annál kevesebb oxigén jut a tüdőmbe. Megfulladok!

Pont, ahogy a vízben. Leáll a légzésem.

Ez a vég.

– Elsa!

A nénikém hangja már remeg. Megpróbálja elkapni a csuklómat, de nem jár sikerrel. Semmi sem állíthat meg, egyre csak a mellkasomat püfölöm.

Steel vér folyik az ereidben, királylány.

Te vagy a mesterművem.

Az örökségem.

A helyiség felbolydul. Alig tudom kivenni a bácsikám hangját, a nénikém sírását. Az orvosokat… a nővéreket…

Valaki beszél hozzám. Vakító fénysugár villan a pupillám előtt.

Üsd!

Üsd!

Üsd!

Tűnés!

Erős karok fognak le, de képtelen vagyok leállni. Leszíjazzák mindkét kezemet, az anyag a csuklómba váj.

Mondanak valamit, de nem hallom, mert zúg a fülem.

Most már vége.

Mindennek vége.

Túlüvöltöm a zűrzavart.

Tűnés!

Hagyj békén!

Egy tű felsérti a bőrömet.

Au!

Mindkét karom az ágyra zuhan, a mozdulataim lelassulnak.

Fennakad a szemem.

Vége van.

Mindennek.

Most örülsz, te szörnyeteg?

HARMADIK FEJEZET

Elsa

Amikor legközelebb magamhoz térek, egyik oldalamon a nénikém, a másikon a bácsikám csücsül.

Blair nénikém szeme feldagadt, úgy néz ki, mint aki sokat sírt. Puha, nedves kendővel törölgeti a kezemet. Igazán megnyugtató érzés.

Legszívesebben lehunynám a szemem, hogy visszatérhessek az ürességbe, ahonnan jöttem.

Mert ott minden békés. Annyira békés, hogy nem látok, nem hallok, és nem is érzek semmit sem.

Itt viszont mindenfelől fertőtlenítő- és tisztítószer szaga árad.

Utálom ezt a szagot. A műtétemet juttatja eszembe, és arra emlékeztet, mennyire elcseszett vagyok.

Már majdnem visszaalszom, amikor feltűnik a nénikém kezén valami. A blézere ujját feltűrte, így válik láthatóvá egy karmolásnyom a csuklóján.

Kétségbeesetten nézek a bácsikámra, aki a térdére könyökölve, aggódó tekintettel, feszülten figyel.

Nem.

Én nem.

Ugye… nem?

A jelenet pont olyan, mint régen, amikor rémálmaim voltak.

A kórházban is volt egy ilyen rohamom. Azt hiszem, megint megütöttem a nénikémet. Én karmoltam meg.

Bántottam őt.

– Sajnálom – rebegem, miközben lassan felülök.

– Édesem – ölel magához azonnal a nénikém. – Annyira örülök, hogy visszatértél!

– Sajnálom, hogy bántottalak, nénikém. Annyira sajnálom… – pityergem a vállába. – Nem akartam! Nem tudom, mi ütött belém!

– Semmi, édesem! – húzódik el, arca szigorú, miközben elsimítja a kósza tincseimet. – Csak kimerültél. Nem igaz, Jaxon?

– De, tökmag – jön kissé közelebb a bácsikám, hogy megfogja a kezem.

Magára erőltet egy bátorító mosolyt.

– Pánikrohamod volt. Az orvos szerint rosszabbnak látszott, mint amilyen valójában volt.

– De… – mutatok a nénikém sérülésére remegő szájjal.
– Bántottam a nénikémet, és…

– Az orvos azt mondta, pánikroham esetén nem szabad közbelépni – néz rám mosolyogva, miközben úgy simogatja a hajamat, mintha a saját lánya lennék. – Szóval nem a te hibád volt, édesem.

Hogy képes ilyen könnyedén túllendülni ezen? Hiszen bántottam!

És nem először.

Ha a bácsikám nem tessékeli ki akkor a szobából, ki tudja, mi lett volna a vége.

Ha az orvosok most nem szúrnak belém valamit, a karmolásnál sokkal rosszabbat is tehettem volna.

A nénikém olyan számomra, mintha az anyám lenne. Biztos, hogy nem normális, ha rátámadok.

– Meséld el, mi történt az iskolában – próbálkozik Blair nénikém, a bácsikám pedig egy kicsivel még közelebb húzódik.

Feszes vonallá változik a szám.

Az ismerős viszketés feléled a bőröm alatt.

A pánikrohamot kiváltó ok fenyegetőn közelít.

A szoba forogni kezd, a szabad kezemmel olyan erősen kapaszkodom a takaróba, hogy teljesen elfehéredik.

Aiden azért közeledett hozzám, hogy bosszút álljon. Hogy fájdalmat okozzon.

Tönkretett. Ahogy ígérte.

Az egész egy hazugság volt.

Egy játék.

Csak egy bábu voltam a sakktábláján, és amilyen zöldfülű vagyok, észre sem vettem.

Nem, ez nem igaz. Észrevettem.

De olyan ostoba voltam, hogy nem vettem komolyan.

– Tökmag – szólít meg határozottan a bácsikám. – Maradj velünk!

Megrázom a fejem, próbálok az arcukra összpontosítani. Aggódó tekintetük szinte teljesen kiélesíti a látásomat.

A nénikém kipirult, mintha arra számítana, hogy újra megütöm. A bácsikám pedig ugrásra készen várja, hogy meg kell-e állítania.

Nem hagyhatom, hogy újra átéljék azt a poklot, amit korábban. Hiszen hátrahagyták a munkájukat is azért, hogy itt legyenek. Egyszerűen nem lehetek még nagyobb teher nekik!

A nénikém megfogja a kezemet.

– A biztonsági kamerák nem működtek a medencénél, éppen javították őket. Emlékszel arra, mi történt?

Az egész testemet átjárja a remegés, a végtagjaim megfeszülnek.

Lebegtem. Lebegtem és lebegtem.

Nem kaptam levegőt.

Csak vizet nyeltem. Sok-sok vizet.

Még mindig érzem a klór ízét.

Hideg volt. Nagyon hideg, ahogy ott lebegtem.

Egy pillanatra azt hittem, eljött a vég. Mert hát a vég ilyen, nem? Végtelen.

És magányos.

És hideg.

A pokol nem csak perzselő tűz lehet. A víz volt az én saját poklom.

Egy jéghideg pokol.

Valaki meglökött.

Azt hiszem, egy kéz lökött a medencébe.

De talán csak képzelődöm. Végül is nem voltam magamnál. Nem lett volna szabad a medencéhez mennem.

Ha kiesett az idő, és nem emlékszem az arcokra sem, amiket a medence felé menet láttam, talán csak az agyam játszadozik velem. Mert ha azt hiszem, hogy valaki belelökött a medencébe, akkor nem hihetem azt, hogy önszántamból ugrottam bele.

Ami egy… igazán rémisztő gondolat lenne.

Ráadásul nem is tudom bizonyítani, hogy belöktek, szóval kizárt, hogy a frászt hozzam a nevelőszüleimre.

Szipogva erőltetek mosolyt az arcomra.

– Azt hiszem, megbotlottam.

– De mit kerestél a medencénél? – szegezi nekem a kérdést a nénikém. – Hiszen úgy kerülöd a vizet, mint a pestisest!

– Blair – néz rá sokatmondón a bácsikám.

– Mi van? Elsie sose menne egy medence közelébe – fordul felém gyanakvón. – Aiden vett rá?

Csupán a neve hallatán máris összezsugorodik a szívem. Megrázom a fejemet.

– Ő edzésen volt… – hallgatok el, ahogy egy őrült gondolat körvonalazódik előttem.

Tényleg edzésen volt?

Hiszen amekkora nagyágyú, bármikor meglóghat. Akár a medencénél is lehetett.

Remegni kezd a szám.

Az nem lehet, hogy ő lökött a vízbe, ugye?

Gondolatban pofon vágom magam. Abba kell hagynom ezt. Aiden nem az a szentfazék, akinek hittem.

A helyzet az, hogy Aiden King képes lenne vízbe fojtani.

Végül is ő az egyetlen az iskolában, aki tönkre akar tenni.

– Ne hamarkodjuk el a dolgot, Blair – figyelmezteti a nénikémet Jaxon.

– Én csak próbálom kideríteni, mi történt. Kizárt, hogy Elsie jókedvében ment volna a medencéhez.

Igaza van. Nem mentem volna.

De valahogy mégis odakerültem. Senki sem vitt oda, a saját lábamon mentem.

Mi a francot akart közölni a tudattalanom?

Valaki kopog. Mindhárman az ajtó felé fordulunk.

– Igen! – szól ki a bácsikám.

Megtörlöm a szemem, miközben a REI egyenruháját viselő fiú belép a kórterembe. Elég idősnek tűnik ahhoz, hogy végzős legyen, de sosem láttam még.

És nem az a felejthető fajta.

Magas, a válla széles, átható, zöldesbarna tekintete mintha ismerős lenne.

Világos haját rövidre nyírták, ahogy a katonáknak szokták.

Olyan, mintha találkoztunk volna már, de mégsem.

– Ó, Knox! – pattan fel Blair nénikém, az arca felragyog. – Gyere csak!

Knox? Gyere csak?

Tekintetem bizonytalanul cikázik közöttük.

– Édesem – fordul a nénikém a látogató felé. – Knox volt az, aki kihúzott a medencéből, és hívta a mentőket. Nélküle talán nem is tudtál volna lélegezni.

– Örülök, hogy jól vagy – mosolyog rám a fiú, közben becsukja a szemét is.

Milyen meglepően bájos mozdulat!

– Ó. Nem is tudom, hogy köszönjem meg.

– Ennyi elég is – mosolyodik el újra. – Micsoda indítás
a REI-ben, nem?

– Indítás?

– Most váltottam iskolát. A mai volt az első napom itt.

Így már értem, hogy miért nem láttam korábban.

Újra kinyílik az ajtó, nekem pedig elakad a lélegzetem.

Aiden ront be a kórterembe, mögötte Kim szedi a lábát.

Ahogy végigmérem tetőtől talpig, újra sírhatnékom támad. Az egyenruhája kifogástalan, bár mint mindig, most sem visel nyakkendőt. Koromfekete haja kusza, acélos tekintete semmit sem árul el, mintha épp csak sétálni indult volna.

Dehát ő Aiden. Ellenállhatatlan, akár egy isten, és veszélyes, mint valami szörnyeteg.

A legszomorúbb pedig az, hogy én ezzel végig tisztában voltam.

Csak mert nem voltam hajlandó az eszemre hallgatni, vagy a színfalak mögé nézni, az még nem jelenti azt, hogy átvertek.

Pontosítok: én vertem át saját magamat azzal, hogy elhittem, Aident meg lehet változtatni.

Hiszen az ördög sosem változik.

Az ördög csak pusztítani tud.

Azt mondta, tönkretesz, és így is tett.

Itt az ideje, hogy én is tönkretegyem.

Széles mosolyra húzom a számat.

– Beszélhetnék Aidennel?

Ha végeztem vele, nem marad belőle semmi. Ahogy belőlem sem maradt.

Mindig is ott volt bennem a sötétség.

Harcoltam ellene.

Letagadtam.

Itt az ideje, hogy kihasználjam.

Elvégre egy szörnyet csak egy szörny tehet tönkre.

NEGYEDIK FEJEZET

Aiden

Kifelé menet Reed furcsán néz Elsára és rám is.

Nem számít.

Engem most csakis Elsa érdekel.

És az új srác. Elsa megmentője.

A herceg a fehér lovon.

Hogy hogy lehet a legkönnyebben darabokra szedni egy ilyen lovagot?

Az én fejemben máris a legnehezebb megoldás körvonalazódik. Porrá zúzom ezt a szerencsétlent.

Egy utolsó, émelyítően kedves mosolyt küld még Elsa felé, aztán kimegy ő is.

Félrebillentett fejjel figyelem a testbeszédét, hátha elárulja magát – vagy a gyenge pontját.

De túlságosan összeszedett. Sebaj, majdcsak találok rajta fogást!

Mert mindig találok.

Amikor Elsára nézek, a bal szemem megrándul.

Nem véletlenül hívják Jégcsapnak. Elsa nem barátkozó típus. Egyáltalán nem. Akkor sem tud őszintén mosolyogni, ha beszélnek hozzá. Legbelül azt kívánja, bárcsak mindenki köddé válna, és békén hagynák az ő kis befelé forduló világát.

De most mégis mosolyog.

Nem.

Nemcsak mosolyog, de még az orrcimpája is megrezzen, a tekintete pedig ábrándozó!

Pont úgy néz a srácra, ahogy szex után szokott.

Vagy amikor hozzám bújva alszik.

Ez a mosoly kizárólag az enyém.

Mi a faszért kaphatja meg ezt az új srác?

Már rég becsukta maga mögött az ajtót, de én még mindig a hátát bámulom.

Mondtam már, hogy porrá fogom zúzni?

Ezt át kell gondolnom. A porrá zúzás nem elég.

Összeszedem magam, és lehuppanok az Elsa kórházi ágyával szemközti székre.

Szőke haja most nem fénylik, rendezetlenül keretezi a szokásosnál is sápadtabb arcát.

A köntöse mintha háromszor akkora lenne, mint ő, szinte elvész benne.

Mégis ellenállhatatlan.

Nem a külseje, hanem a kisugárzása miatt.

Elsa olyan, mint egy világítótorony a sötét tenger közepén.

Ahol egy tű hatol a porcelánbőrén keresztül a vénájába, a kivörösödött alkarja olyan, mint egy vérvörös rózsa.

Sokkal tovább bámulom, mint kellene.

Nagyon hasonlít a szívásnyomokra, amiket a sebhelye körül hagytam.

Az apró tökéletlenségek.

Tekintetem végül az arcára vándorol.

A kezemet nézi, ami lazán a térdemen hever.

Szívesen tombolnék az új srác miatt, de ez nem az a nap.

Hiszen Elsa majdnem megfulladt.

A medencében lebegett, és én nem voltam ott.

A gondolat, hogy elveszthettem volna, miután végre megszereztem, nyomasztó érzéseket ébresztett fel bennem.

Pont, mint Alicia halála.

Ha az új srác nem segít neki, Elsa most nem lenne itt.

Hm. Talán mégsem fogom megkínozni szerencsétlent, csak simán kicsinálom.

Elsa szikrázó kék tekintete újra az arcomat vizslatja.
De már nem ragyog.

Sötét lett, és élettelen, akár az óceán mélye.

Engem néz, de nem lát. Mintha elveszett volna a saját világában, ahová senkinek sincs bejárása.

Ki nem szarja le?

Nem fog elbújni előlem. Most nem!

– Mi történt?

– Hideg volt – mondja közömbösen, rezzenéstelen arccal. – Tudod, milyen hideg lesz, ha fuldokolsz? Ha nem kapsz levegőt? Ha próbálsz oxigénhez jutni, de csak víz jut a tüdődbe?

– Nem.

Keserűen felnevet.

– Hát persze hogy nem. Hiszen te nem érzel semmit sem.

– Ezt most szándékosan csinálod?

Egy pillanatra némán bámul rám.

Állom a tekintetét, nem hagyom magam.

Ezt Jonathantől tanultam: hogyan fordítsuk a hasznunkra a csendet is.

Az emberek általában nem bírják a hosszú, kínos csendet, és úgy érzik, muszáj mondaniuk valamit.

Elsa jobban teszi, ha nem próbálkozik ezzel, mert a csendkirállyal engem tuti, hogy nem fog megtörni.

Próbálok kiolvasni belőle valamit, de még egy darab fa is többet árul el magáról.

Érdekes…

Mióta ilyen kiismerhetetlen?

Amikor megtudtam, hogy majdnem megfulladt, felhívtam Jonathant. Azt mondta, nem beszélt Elsával az iskolában. Ráadásul ez az egész az én feladatom volt. Jonathan biztosan nem avatkozott volna bele.

De a megérzésem mégsem hagy nyugodni.

– Jól szórakoztál? – szólal meg végül.

– Hogy mi?

– Az egész csak azért volt, hogy tönkretegyél azért, amit a szüleim tettek.

A fejem enyhén oldalra billen.

Ezt meg honnan tudja?

Jonathan nem szokott hazudni. Ha azt mondta, nem beszélt vele, akkor nem is beszélt. Ráadásul szereti meglepni az áldozatait. Nem állna érdekében, hogy Elsa idő előtt megtudja, miről is van szó valójában.

– Honnan tudod? – kérdezem visszafogottan.

– Megvannak a módszereim.

A hangneme felkelti a figyelmemet. Próbál felpiszkálni, és a bennem szunnyadó szörnyeteg örömmel eleget is tenne neki.

Nyugalom. Ne most.

– Kérdeztem valamit – folytatja ridegen.

– Mit is?

– Tudod, először nem akartam elhinni, de most már minden világos, hiszen amikor először találkoztunk, azt mondtad, tönkreteszel. Már akkor tudtad, ki vagyok?

Csend.

– Erre sem válaszolsz? Akkor próbáljunk egy másikat
– tart egy nyomatékosító szünetet. – Anyukád öngyilkos lett, vagy valami ilyesmi. Mégis hogyan ölhették volna meg a szüleim Birminghamből?

Mégis mennyit tudhat?

Egy pillanat.

Visszatértek volna az emlékei?

– Megtartod az ígéretedet? – szegezek neki most én egy kérdést.

Elsa értetlenül néz rám.

– Miféle ígéretet?

Nem emlékszik. Ami nem meglepő. Nem is emlékezhet Aliciára.

– Szakítani akarok – rázza meg a fejét keserűen nevetve.
– Igazából nem is, hiszen nem jártunk. Szóval szeretnék véget vetni annak, ami köztünk van. Legyen az bármi.

A bal szemem megrándul, de egy szót sem szólok. Ha beszélnék, azonnal tennék is valamit. Az ágyhoz szegezném, és kikefélném a fejéből ezt az őrült ötletet.

De azzal felhívnám magunkra az őrök figyelmét, akik talán most is hallgatóznak.

És Elsának pihennie kell.

Szóval inkább mosolyt erőltetek az arcomra.

– Próbáld újra, hercegnőm.

Keresztbe fonja sápadt karját maga előtt.

Tényleg ostoba ötlet volt.

Ennyi idő alatt megtanulhatta volna, hogy semmi sem tarthat távol tőle.

Ha páncélt húzna magára, keresztüldöfnék rajta. Faszom! Ha elbújna egy kibaszott erődbe, azt is lerombolnám!

– Ha nem engedsz el, azt fogom mondani mindenkinek, hogy te löktél a medencébe.

– És hol a bizonyíték?

– Nincs rá szükségem. Egy áldozat tanúvallomása.

– Hm… A te szavad az enyém ellen. Hercegnőm. Egy egész focicsapat és az edző az alibim.

Elsa megvonja a vállát.

– Nem számít. Az egész iskola azt fogja hinni, hogy azért nem járok már veled, mert szerintem te löktél a medencébe.

– Szerinted engem érdekel, hogy mit gondolnak a többiek?

– Majd fog – köti az ebet a karóhoz, a még mindig rideg hangja most már az idegeimre megy. – Mert ez a harc lesz a végső, King.

King.

Elsa Kingnek szólított.

Amikor ezt kértem tőle, még tönkre akartam tenni, de most olyan, mintha hátba döfött volna vele.

– Azt hiszed, le tudsz győzni, hercegnőm? – emelkedem fel a székből, és lassú léptekkel közelítek felé.

Sajnos ma nincs kókuszillata. Mindenből a kórházi fertőtlenítő szaga árad.

A régi Elsa megvadult tekintettel nézne most, és lerína róla, hogy maga sem tudja eldönteni, harcoljon-e ellenem.

De ez az Elsa más.

Meg se rezzen. Mozdulatlan, mint valami szobor.

Egy rideg, fagyos szobor.

Ő nem az én Elsám.

És ha össze kell törnöm ezt a szobrot ahhoz, hogy előcsalogassam, hát legyen.

Ködös szemmel néz fel rám.

– Ellenségek vagyunk, nem?

– Talán.

– Akkor vége – jelenti ki a szükségesnél is erélyesebben.

A füle mögé igazítok egy hajfürtöt, de nem sietek. Kiélvezem, ahogy a bőre melege hozzám ér.

– Ebben tévedsz, hercegnőm – búgom a szája sarkába. – Attól, hogy ellenségek vagyunk, még kibaszottul az enyém maradsz.

ÖTÖDIK FEJEZET

Elsa

Kim belém karol, miközben az iskola folyosóján sétálunk.

Barátságtalan ez a nap.

A régi falakból áradó sötét energia mintha azt üzenné, hogy szellemek figyelnek ránk.

Bár most egyetlen diák sem szól be nekünk, mégis olyan, mint régen, amikor egy háborús zónának tűnt ez az útvonal.

Nem.

Ez most sokkal rosszabb.

Butaság, de inkább hallgatnám a piszkálódásokat, mint hogy ezzel a mellkasomat megülő teherrel járjak.

Akkoriban senki sem tudott áthatolni a jeges védvonalaimon.

Egyikük sem érhetett el.

És így elérhetetlen voltam.

Most viszont mintha fulladoznék, és nem tudnék a felszínre jutni levegőért.

– Biztos, hogy nem kell már pihenned? – vizslat Kim úgy, mintha egy elvékonyodott jégdarab lennék, ami bármelyik pillanatban eltörhet. – Az iskola megvár.

Ő, a nénikém és a bácsikám, amióta tegnap kiengedtek a kórházból, árgus szemmel figyelnek.

Mivel nem volt nagyobb sérülésem, csak egy huszonnégy órás megfigyelésre tartottak bent.

Ők hárman egy pillanatra sem hagytak egyedül. Még a mosdóba is elkísért valamelyikük.

Amiben nincs semmi meglepő, hiszen aggódnak.

De szerintem többről van szó. Csak nem mondják ki, mire gyanakszanak.

Mivel messziről kerülöm a medencéket, nem veszik be, hogy megbotlottam és elestem.

Valószínűleg azt gondolják, hogy… mit is? Hogy megpróbáltam megölni magam? Hogy öngyilkos hajlamaim vannak?

Elkeseredetten sóhajtok fel. Mivel én magam sem tudom, mi történt aznap, képtelen vagyok eloszlatni a félelmeiket anélkül, hogy olyan őrültnek ne nézzenek, mint a kórházban történtek alatt.

– Teljesen jól vagyok – mosolygok Kimre, hogy megnyugodjon. – Egyébként sem akarlak egyedül hagyni.

A barátnőm átölel.

– Szeretnél együtt lógni Kirrel és velem délután?

– Hát persze!

Egy jól bevált módszer arra, hogy figyelhessen rám, és megakadályozza, hogy elmerüljek a gondolataimban.

Igaza van.

Sokkal jobb lesz, ha kiszabadulok a saját fejemből.

Mert kezd túlságosan sötét hellyé válni.

– Jó reggelt, hölgyeim!

Mindketten megtorpanunk Knox hangja hallatán. Zsebre dugott kézzel, lazán mosolyogva áll előttünk.

– Ó! Szia, Knox!

Az új fiú végigmér.

– Jobban érzed magad?

Biccentek.

– Tényleg nem tudom, hogy köszönhetném meg.

– Én sem. Nagyon hálás vagyok – rázza meg a kezét Kim, a szeme máris könnyes. – Nem tudom, mit csináltam volna, ha történik vele valami.

– Kim…

Istenem… Micsoda zűrzavar!

– Örülök, hogy éppen arra jártam – mosolyog rám újra Knox. – Jössz nekem eggyel.

– Kérhetsz bármit – válaszolom.

– Mi lenne, ha körbevezetnél? – hajol közelebb, majd suttogva folytatja. – Az a helyzet, hogy kissé elveszettnek érzem magam itt.

– Jól ismerem ezt az érzést – nevetek fel. – Mit szólnál a mához? Tanítás után? Nem lesz edzésem.

Vagyis a nénikém felhívta Nessrine edzőt, és illedelmesen utasította arra, hogy rendeljen el számomra egy kis szünetet.

– Rendben! – villant még egy mosolyt rám az új fiú, majd eltűnik a sarkon.

Kim tekintete köztem és Knox hűlt helye között cikázik.

– Szívesen körbevezetem.

– Miért? – bököm oldalba egy huncut grimasz kíséretében. – Tetszik neked?

– Dögös, meg minden, de nem az esetem.

– Akkor miért akarod te körbevinni?

– Nézd, Ellie. Az igaz, hogy Knox mentette meg az életedet, és ezért hálával tartozol neki, de King ki fog borulni, ha meglát vele, igaz?

– Leszarom Kinget.

– Egy pillanat. Mi van? – A szeme majd kiugrik a helyéből. – Hogy MI VAN?

– Köztünk mindennek vége. A nevét se ejtsd ki előttem.

– De… de… miért?

– Mert végre felébredtem, és megláttam, ki is ő valójában.

Egy szörnyeteg.

A vérem még mindig forr attól, ahogy a kórházban beszélt velem.

Nem kért bocsánatot, meg sem próbált magyarázkodni.

Nem mondta azt, hogy az egész szemenszedett hazugság. Még védekezni sem akart!

Pont olyan faszfej volt, mint mindig.

És bár ő nem változott semmit, én igen.

Ezúttal nem hagyom, hogy eltaposson.

Amint Kimmel belépünk az osztályterembe, Ronan és Xander lerohan, Cole pedig szorosan követi őket.

– Ellie! – kapja el a kezemet Ronan. – Egy szemernyit sem aludtam, csak te jártál a fejemben!

– Füvet szívott – pontosít Xander.

– Fait chier, connard! Csak azért szívtam, mert nem bírtam elaludni – löki arrébb Ronan Xandert, majd szánakozva újra felém fordul. – Nem is tartottam bulit, chérie.

– Ööö… kösz.

– És jól vagy? – érdeklődik Cole.

Elmosolyodom, és olyan hangosan, hogy mindenki meghallja a teremben, válaszolok neki.

– Az ilyesmi kevés ahhoz, hogy végezzen velem.

– Buli nálam, hogy megünnepeljük Ellie visszatérését az életbe! – jelenti be Ronan, a többség örömében ujjongani kezd.

– Ez nem túl jó ötlet – húzza el a száját Kim. – Ellie nem szereti a bulikat.

– Benne vagyok! – vágom rá sietve.

Mindenki, még Ronan is tátott szájjal bámul rám.

– Tényleg eljössz anélkül, hogy megzsarolnálak? – méreget gyanakvón. – Pedig már azt terveztem, hogy ellopom Knight és Nash pénzét, hogy lefizesselek vele.

Bár nem szeretnék, mégis elmosolyodom. Ronan különös hatással tud lenni az emberekre.

– Tényleg elmegyek zsarolás nélkül is.

– Akkor megtartom magamnak Knight és Nash pénzét – feleli viccelődve. – Most már nem gondolhatod meg magad!

– Nem fogom.

– Nem mintha hagynám – sandít rá Xander kihívón.

– Nem, mi, Knight?

A két fiú vitázni kezd egymással, és Cole, mint mindig, megpróbálja csitítani őket. A fél osztály – beleértve Kimet is – elragadtatva nézi a jelenetet. A másik fele pedig máris az esti buliról beszél.

Simán visszautasíthattam volna a meghívást, de nem akartam.

Elegem van a menekülésből és a bujkálásból.

Ez is a tervem része. Minél többet látom Aident, annál jobban emlékeztetem magamat arra, micsoda szörnyeteg, és annál jobban fogom utálni őt.

Nem lett volna szabad ilyen közel engednie magához, mert így felhasználhatok ellene mindent, amit tudok.

Aiden sosem mutat gyengeséget, de én egyszer már rajtakaptam.

Az ára az volt, hogy összetört a szívem, de most nagy hasznát veszem ennek a tudásnak.

Körbenézek a teremben. Teljesen felesleges, hiszen Aiden nincs itt. Ha itt lenne, már rögtön megéreztem volna a zsigereimben, a viharszürke szempár pedig mágnesként vonzotta volna a tekintetemet.

Lehuppanok egy székre, előhalászom a füzetemet. Knox fejhallgatóval a fején, fesztelenül lép be az ajtón.

Mintha nem is érdekelné, hogy iskolában van.

Rám mosolyog, majd Kimre kacsint, aki vigyorogva integet neki, egy pillanatra talán meg is feledkezik Ronan és Xander vitájáról.

Az új fiú a nyakába akasztja a fejhallgatót, és olyan hangon szólal meg, ami az egész osztály figyelmét felkelti.

– Üdv, mindenki! Knox Van Doren vagyok, ez az első napom. Alig várom, hogy megismerjem a Royal Elitet.

Döbbent arcokat látok mindenütt. Ahhoz képest, hogy év közben helyezték át, Knox nagyon magabiztosnak látszik, és talán ez az, ami elvarázsolta a többieket.

Mindenkit, kivéve a három lovast.

Cole a történelemkönyvébe temetkezik.

Ronan még mindig veszekszik, de már csak magával, Xander egyáltalán nem figyel rá.

Ehelyett elmélyülten nézi Knoxot, ami elég ritka pillanat.

– Majd én körbevezetlek! – kiált fel egy lány hátulról.

– Sajnálom, kedves, de már van idegenvezetőm – vigyorog rám az új fiú.

Egy másik lány felajánlja neki a jegyzeteit.

Knoxnak máris háreme van.

– Tudtam, hogy népszerű lesz – sóhajt fel Kim, miközben letelepszik mellém. – Szerinted emlékszik majd arra, hogy velünk beszélt először? Nem tűnik fölényeskedőnek.

– Biztos, hogy nem az. Végül is…

Elakad a szavam.

Ha akarnám, se tudnám folytatni a mondatot.

Felüti a fejét az a jól ismert bizsergés, bár még itt sincs, de én érzem, hogy közelít.

Ez már egyáltalán nem vicces.

Kibaszottul idegesítő.

Aiden lép be a terembe. Ma sincs rajta nyakkendő, mégis úgy fest, mint valami modell, aki most lépett ki egy magazinból.

Bárcsak savat öntöttem volna az arcába, amikor még volt rá lehetőségem!

Az arca is a szokásos. Sőt, szinte már unott.

Mintha mi sem történt volna.

Mintha az életem nem állt volna a feje tetejére két nappal ezelőtt.

Aiden nem is tesz úgy, mintha rajtam kívül bárki más is érdekelné. Egyenesen felém tart.

Nem veszek róla tudomást, előveszek egy újabb füzetet.

Megáll az asztalomnál. Testtartása fenyegető, mint egy fojtogató füstfelhő.

– Délután nálam vagy nálad?

– Ronannél – pakolom ki most már a történelemkönyvemet. – Bulit rendez nekem.

Aiden szúrós szemmel pillant Ronanre, aki mintha füttyentene, mielőtt elkapja Xander vállát.

– Jobb lesz, ha vigyázol, hercegnőm – fordul vissza felém, akár egy ragadozó. – Kezdesz az idegeimre menni. Ugye emlékszel még, milyen is az, ha elveszítem a türelmemet?

Az asztallapra könyökölve állom a tekintetét.

– Ugye emlékszel még, hogy köztünk mindennek vége?

Bal szeme megrándul, de egyébként teljesen mozdulatlan.

– Hm. Valóban?

– Valóban, King. Ideje elfogadnod.

– Különben?

– Majd kiderül – mosolygok rá. – De elhiheted nekem, hogy nem fogsz örülni.

Megindul a keze felém. Minden erőmre szükségem van, hogy ne húzódjam el.

Akármilyen bátor vagyok, és bármit gondolok is arról, mennyire ismerem, Aiden mindig Aiden marad.

Ha nyugodt, az ijesztő.

Nem. Inkább rémisztő.

Nincs más dolgom, meg kell tanulnom félretenni a félelmemet.

Elkapja az egyik szőke tincsemet, és lassan a fülem mögé tűri.

Ha ilyen megtévesztően gyengéd, az sosem jelent semmi jót.

Aztán lehajol, hogy csak én halljam.

– Lássuk, mid van, hercegnőm!

HATODIK FEJEZET

Elsa

Tanítás után Knox a hetedik torony előtt vár rám.

Fülén a fejhallgatóval pötyög valamit a telefonjába. Most is lazának tűnik, de mintha távol került volna a fizikai valóságtól.

Minél közelebb jutok hozzá, annál jobban kihallatszik a heavy metal dübörgése. Amint meglát, rögtön lekapja a fejéről, elmosolyodik, majd egy kattintással leállítja a zenét.

– Szóval a metált szereted.

– Mit mondhatnék? A kemény dolgok hatnak rám.

Érdekes…

Végigbaktatunk a hetedik és nyolcadik tornyot összekötő folyosón.

– Talán nem tudod, de a Royal Elitnek tíz tornya van. Az első három az elsősöké. A negyedik és hatodik közöttiek a másodikosokéi. A maradék négyben vannak a felsőbb évfolyamok.

– Miért?

– Hogyhogy miért?

– Miért jut négy a felsősöknek?

Megvonom a vállamat.

– Gondolom, azért, hogy jó fényt vessen az iskolára, hiszen ők továbbtanulnak majd.

– Biztos, hogy nem a gazdag szülők miatt?

Felnevetek, és hevesen megrázom a fejem.

– Ez az igazság. Remekül megtalálod a helyed, ha megtanulod, mi is a fontos itt.

– Ez ennyire fontos? – babrál a fejhallgatójával.

Megállok a nyolcadik torony bejáratánál.

– Micsoda?

– A fontossági sorrend. Az ember változtathat rajta, ha nem tetszik neki.

Újra megindulok, Knox pedig követ.

– Évszázados rend ez. Nem lehet csak úgy megváltoztatni.

– Ha meg sem próbálja az ember… – kémlel körbe. – Hol van a zöld hajú barátnőd?

– Kim? El kell mennie az öccséért, hogy este elmehessünk a buliba.

– Azt mondtad, buliba?

Tetőtől talpig végigmérem Knoxot. Egy őrült terv körvonalazódik a fejemben.

Egy terv, ami talán örökre véget vethet az Aiden és köztem fennálló szerencsétlen viszonynak.

Komolyan mondtam azt, hogy meg fogja bánni.

Minél inkább el akar nyomni, annál keményebben harcolok.

Minél kevesebb levegőt hagy nekem, annál elszántabban küzdök az oxigénért.

Ezúttal ő lesz az, aki sérül, nem én.

– Szeretnél eljönni? – szegezem neki a kérdést.

– A buliba? – vigyorog bájosan. – Hogy a pokolba ne!

– Kimmel beugrunk érted.

– Nem lehetne fordítva? – túr feszülten a hajába. – Nem szeretem, ha más vezet.

– Simán – kacagok fel önfeledten.

– Mi az?

– Olyanok vagyunk, mint a tűz és a víz. Én utálok vezetni. Még jogsim sincs.

– Miért?

– Mert idegesít.

– Nos, ha bármikor szükséged van egy fuvarra, állok rendelkezésedre.

– Kösz szépen.

– Én tartozom köszönettel neked, Elsa – lágyul el a tekintete. – Nem valami felemelő, ha év közben iskolát vált az ember, de te megkönnyíted az életemet.

– Örömmel teszem. Végül is megmentetted az életemet. Nem emlékszel?

– Nem igazán hagyod, hogy elfelejtsem.

– Az már biztos! Egy életre leköteleztél.

Knox vigyorogva meghajol előttem.

– Szavadon foglak.

Folytatjuk a sétát. Megmutatom a legnyugisabb helyeket, amiből nincs túl sok az iskola területén.

– Kérdezhetek valamit?

– Persze.

– Amikor megtaláltál a medencében, láttál valami furcsát? Vagy valakit?

Knox elgondolkozik.

– Nem igazán. Eltévedtem, valahogy a medencéhez keveredtem, és aztán megláttam, hogy ott lebegsz arccal lefelé a vízben. Képzelheted, mennyire sokkolt a látvány!

– Sajnálom.

– Nem kell. Nem a te hibád volt – jelenti ki, majd egy pillanatra elhallgat. – Tényleg elestél?

– Igen.

Nem. Nem tudom.

A rémálmaim és a rohamok alapján a kéz, ami a medencébe lök, simán lehet a képzeletem szüleménye is.

Ami azt jelenti, hogy hallucinálok, tehát sokkal rosszabb a mentális állapotom, mint hittem.

És ez halálra rémiszt.

Megpróbálok témát váltani.

– Korábban hol tanultál?

– Egy másik magániskolában.

– Igazán? A magániskolák diákjait ritkán helyezik át, pláne a végzős évükben.

– Az apám munkája miatt el kellett költöznünk.

Így már érthető.

Amint kilépünk az épületből, Xander tekintete szegeződik rám, majd úgy néz Knoxra, mintha bele akarna látni a fejébe.

– Menjünk – szólok Knoxnak, mielőtt Xander elindulhatna felénk.

Az új fiú követ a kert felé.

Xander el fogja mondani Aidennek, hogy együtt látott minket.

Sebaj.

Ma este Aiden a saját szemével is látni fogja, mit tartogatok neki.

!

– Dögös vagy. Simán megdugnálak – méreget Kim a hálószobámban, a tükör előtt állva. – Miért is nem öltöztél így eddig?

Még egy csatot tűzök a hajamba, a copfom a hátam közepét verdesi.

Egy ujjatlan kis fekete ruhát vettem fel, ami kiemeli a mellemet és a derekamat, és valamivel a térdem fölött ér véget. Még ki is sminkeltem magam: egy kis szempillaspirál, egy kis szájfény, sőt, a nénikém Nina Ricci parfümjéből is spricceltem magamra egy keveset.

– Biztos, hogy jó ötlet ez? – néz a szemembe a tükörből a barátnőm. – Még akkor sem öltöztél így, amikor Kinggel voltál.

Megremeg az alsó ajkam, de gyorsan összeszorítom a számat.

Aiden mellett mindig úgy éreztem, hogy önmagamnak kell lennem. Imádtam, hogy az lehetek, aki vagyok, és hogy Aiden így is kedvel.

Vagyis elhitette velem, hogy kedvel. Ez is csak egy volt a szokásos játszmái közül.

– King nem számít – válaszolom végül.

– Akkor ki számít?

– Senki.

Kim megfogja a kezem, hogy felé forduljak.

Egy szűk, fekete farmert és egy váll nélküli fehér felsőt választott ma estére. A haját kiengedte, a mentazöld tincsek megcsillannak a fényben.

– Ellie. Kérlek, mondd el, mi folyik itt!

– Megváltoztam, Kim. Ahogy te is a nyáron.

– És miért?

– Hogyhogy miért?

– Nekem megvolt rá az okom. Elegem volt abból, hogy kitaszított vagyok, és eldöntöttem, hogy teszek ellene. De te?

– Mert fáj – nevetek fel keserűen, a mellkasomba mintha kést döftek volna. – Összetörték a szívemet, Kim. Az egész egy átverés volt. Csak egy színház. Úgy érzem, ha nem engedem ki a gőzt, felrobbanok.

Kim csillogó, zöld szeméből gyengéd együttérzés sugárzik.

– King miatt csinálod?

– Tudod, mindenki máshogy reagál, ha összetörik a szívét. Van, aki a sebeit nyalogatja és elmenekül, míg mások tisztes távolságot tartva bujkálnak.

– Te melyik csoportba tartozol?

– Egyikbe se. Úgy döntöttem, megküzdök a szabadságomért. Tartozom magamnak ennyivel, nem gondolod?

– De, igen. Én aztán pontosan tudom, miről beszélsz – ölel át szeretetteljesen. – De légy óvatos. King nem szokott veszíteni.

– Most fog – viszonzom az ölelését. – Ezt megígérhetem.

Mert nincs más választásom: győznöm kell.

!

Ahogy megbeszéltük, Knox eljött értünk.

Az úton azzal viccelődött, hányszor tévedt el a REI-ben egyetlen nap alatt.

Kim, aki nem igazán tud idegenekkel beszélgetni, önfeledten, nevetgélve fecseg vele.

– Szóval félreértett? – kíváncsiskodik a barátnőm.

– Képzeld el – meséli Knox, de végig az utat nézi –, hogy ott vagyok elveszve a két torony között, egy lélek sincs sehol. Még a macskák is úgy néznek rám, mintha szellemet látnának. Aztán meglátok egy szőke lányt, odafutok hozzá, de ő azt hiszi, randira akarom hívni. Tudálékosan megigazítja a szemüvegét, és azt mondja: „Sajnálom, Mr. Van Doren, de engem csak a matematika érdekel. De azért köszönöm az érdeklődését. Boldoggá tett vele, még ha most nem is tűnhet úgy.”