A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Year’s Best Science Fiction Volume 1., edited by Jonathan Strahan

Saga Press, 2020, New York

Fordította: Abrudán Katalin, Ballai Mária, Heinisch Mónika, Huszár András, Juhász Viktor, Kemenes Iván, Kleinheincz Csilla, Márton Zsófia, Miks-Rédai Viktória, Mile Csaba, Roboz Gábor, Varró Attila, Vitális Szabolcs

Borítógrafika: Alexander Rommel

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Kozári Imre

Korrektúra: Kótai Kata

Copyright © 2020 by Jonathan Strahan

All rights reserved.

Cover illustration copyright © Alexander Rommel, 2020

Hungarian translation © Abrudán Katalin, Ballai Mária, Heinisch Mónika, Huszár András, Juhász Viktor, Kemenes Iván, Kleinheincz Csilla, Márton Zsófia, Miks-Rédai Viktória, Mile Csaba, Roboz Gábor, Varró Attila, Vitális Szabolcs, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

További copyright információk a 536. oldalon találhatók.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-566-020-9

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla, Roboz Gábor

Drága barátom, Gardner Dozois (1947–2018) emlékére, aki nagyon örült volna, ha láthatja, mi mindent kínált a science fiction az elmúlt évben

TARTALOMJEGYZÉK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

ELŐSZÓ – ÚJ KEZDET

JONATHAN STRAHAN

Roboz Gábor fordítása

KÖNYVESBOLT AMERIKA LEGVÉGÉN

CHARLIE JANE ANDERS

Márton Zsófia fordítása

A GALAKTIKUS IDEGENFORGALMI HÚZÓÁGAZAT

TOBIAS S. BUCKELL

Huszár András fordítása

KÁLI NA

INDRAPRAMIT DAS

Kemenes Iván fordítása

A FÁK FESTŐJE

SUZANNE PALMER

Heinisch Mónika fordítása

A SKIDBLADNIR UTOLSÓ ÚTJA

KARIN TIDBECK

Ballai Mária fordítása

FÉNYES LÁMPÁK, STABIL LÉTRÁK

MALKA OLDER

Kemenes Iván fordítása

2059-BEN MÉG MINDIG A GAZDAG KÖLYKÖKÉ A VILÁG

TED CHIANG

Juhász Viktor fordítása

JÁRVÁNYESTE A HOLDKÓROS-HÁZBAN

RICH LARSON

Vitális Szabolcs fordítása

TENGERALATTJÁRÓK

HAN SZONG

Kleinheincz Csilla fordítása

TALÁN MOST UTOLJÁRA

SL HUANG

Varró Attila fordítása

VIHARKATALÓGUS

FRAN WILDE

Heinisch Mónika fordítása

ÉDEN ROBOTJAI

ANIL MENON

Mile Csaba fordítása

MOST VÁRD KI EZT A HETET

ALICE SOLA KIM

Miks-Rédai Viktória fordítása

CYCLOPTERUS

PETER WATTS

Roboz Gábor fordítása

A DŰNÉK ÉNEKE

SUYI DAVIES OKUNGBOWA

Vitális Szabolcs fordítása

MINT A FARKASOK

TEGAN MOORE

Mile Csaba fordítása

BIZONYTALAN TALAJ

ELIZABETH BEAR

Márton Zsófia fordítása

SZÜKSÉGBŐR

N. K. JEMISIN

Ballai Mária fordítása

ÁLDOZATOK

KEN LIU

Juhász Viktor fordítása

BÁLNATEMETŐ

ALEC NEVALA-LEE

Abrudán Katalin fordítása

ÚJRA EGYÜTT

VANDANA SINGH

Varró Attila fordítása

ZÖLD ÜVEG – SZERELMES TÖRTÉNET

E. LILY YU

Miks-Rédai Viktória fordítása

REJTETT AJTÓK TITKOS MESÉI

SOFIA RHEI

Abrudán Katalin fordítása

ERRE NEM MEHETÜNK HAZA

GREG EGAN

Huszár András fordítása

A HALOTT EMBER MONDANDÓJA

CHINELO ONWUALU

Roboz Gábor fordítása

ÉN [28F] DEEPFAKE BARÁTNŐT HAMISÍTOTTAM, ÉS MOST A SZÜLEIM AZT HISZIK, MEGNŐSÜLÖK

FONDA LEE

Kleinheincz Csilla fordítása

A SZERELEM ARCHEOKRONOLÓGIÁJA

CAROLINE M. YOACHIM

Roboz Gábor fordítása

EGYÉB AJÁNLOTT NOVELLÁK

FORRÁSOK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Semmi kétségem afelől, hogy ez volt szerkesztői pályám egyik legnagyobb kihívást jelentő könyve. A science fiction világa az elmúlt időszakban sokat növekedett, diverzifikálódott és változott, ami egyfelől hatalmas öröm, másfelől viszont sokkal több munkát ad mindenkinek. Úgyhogy mindenekelőtt szerkesztőmnek, Joe Montinak és az egész Saga-csapatnak szeretnék köszönetet mondani, amiért olyan remek munkát végeztek ezzel a kötettel. Szeretném továbbá megköszönni ügynökömnek, a fáradhatatlan Howard Morhaimnek is, aki a legjobb munkatárs, akit csak kívánhatnék, továbbá a csodálatos Liza Trombinak és az egész Locus-bagázsnak, akik szokás szerint elképesztően kedvesek és nagyvonalúak voltak; jó barátomnak és podcastes műsorvezetőtársamnak, Gary K. Wolfe-nak; Ian Mondnak; James Bradley-nek; Rachel C. Cordascónak, aki többet tud az SF-fordítás világáról, mint bárki más, akit ismerek; John Joseph Adamsnek, aki akkor is segített, amikor nem lett volna köteles; Neil Clarke-nak, aki szintén rettenetesen sokat segített; a csodás Nisi Shawlnak; Kath Wilhamnek és Timmi Duchampnak az Aqueduct Presstől; Steven H. Silvernek, aki felbecsülhetetlen értékű információkkal látott el a bevezető nekrológszekciójához; továbbá minden szerzőnek és ügynökének. A fentiek mellett különösen hálás vagyok feleségemnek, Marianne-nek, aki segített kézben tartani ezt a könyvet és kaotikus bevezetőmet, valamint két lányomnak, amiért megértően bántak velem, amíg megküzdöttem ezzel a fenevaddal.

ELŐSZÓ – ÚJ KEZDET

JONATHAN STRAHAN

Lehet, hogy a vaskalapos naptárforgatók nem tudnak egyetérteni abban, mikor váltunk évtizedet, évszázadot vagy évezredet, de amikor a számok ilyen látványosan változnak, az ember úgy érzi, mintha új kezdet lenne, tiszta lap, alkalom a visszatekintésre. Vagyis most, hogy átléptünk 2020-ba, ideje számot vetni. Elvégre túl vagyunk az évszázad ötödén, így időszerűnek tűnik elindítani Az év legjobb science fiction novellái című új éves SF-antológiasorozatot (tisztelet- és szeretetteljes főhajtással barátom és mentorom, Gardner Dozois felé). Nem most először van erre lehetőségem, de ez az alkalom másnak, különlegesnek tűnik. Hiszen mégiscsak a jövőben élünk. Orwell 1984-e távoli emlék, Prince 1999-re ígért bulija is két évtizede volt, Clarke 2001-e majdnem ugyanilyen idős, és már Ridley Scott Szárnyas fejvadászának távoli, 2019-es jövője is a múlté.

A mostani korszak pedig tényleg új és más. Napjaink sci-fi világa húsz éve még alig volt elképzelhető. Gardner Dozois Az év legjobb science fiction novellái antológiasorozat 2000-es kötetéhez írt előszavában azon spekulált, vajon milyen hatása lesz az e-könyveknek a piacra, elképzelhető-e, hogy az amazon.com életben marad, rájön-e valaki arra, hogyan lehet online novellapublikálásból pénzt szerezni (válasz: még mindig nem jött rá senki), és milyen változásokat hoz még az életünkbe az internet és az online vásárlás. Aggasztotta a Napster és az illegális letöltés kultúrája – ekkor még mindig egy évre voltunk az iPod megjelenésétől –, a kézi digitális eszközök, okostelefonok, e-könyv-olvasók és hasonlók elterjedése azonban még jócskán a jövő zenéje volt, sőt akkoriban még senki sem gondolta volna, hogy a Disney, az Apple és az Amazon olyan hatalomra tesz szert, amilyet most élvez. A science fiction a legjobb esetben is csak hozzávetőlegesen képes megjósolni a jövőt, a 2000-es évek elején pedig senki még csak elképzelni sem tudta volna, mi történik majd az SF-ben, és úgy általában véve a világban. Az persze igaz, hogy bizonyos problémák, amelyek meghatározzák mai korunkat, már legalább látótávolságban voltak. Ha minden egyes politikai trendet nem is jósoltak meg, egyesek azért már beszéltek a környezetvédelem fontosságáról és a várható klímaapokalipszisről – ez nagyrészt hiányzott 2000 SF-jéből, jelenlegi életünket és a zsáner mai írásainak többségét ugyanakkor alapvetően meghatározza.

Szóval pontosan mi is ez a könyv, milyen is az elmúlt év legjobb science fictionje? Elhivatott olvasók kis csoportja eltökélten igyekszik meghatározni, pontosan mi is a science fiction, mi tartozik ebbe a kategóriába, és mi nem tartozik bele, vagyis mi nem science fiction. Mindez remekül megfelel ahhoz, hogy esős délutánokon elüssük az időt, de rémes vitákhoz és nézeteltérésekhez is vezethet, és túl sok időt vesz el. Damon Knight az ötvenes évek elején megpróbálta definiálni a science fictiont, és valami olyasmivel állt elő, amit gyakran így idéznek: „A science fiction az [vagy azt jelenti], amire a kifejezés kimondásakor rámutatunk.” Hallottam már más izgalmas meghatározásokat is, de ez tökéletesen megfelel ennek a könyvnek és sorozatnak. Ebben a könyvben az a science fiction, amire a kifejezés kimondásakor rámutatok. Azt hiszem, a kötet olvasóinak többségét nem különösebben foglalkoztatja a zsáner definíciója vagy (az egyszerű szórakoztatáson túli) szerepének/céljának tisztázása, szóval ahelyett, hogy az exkluzivitás helyett határozottan az inkluzivitás mellett tenném le a voksom, inkább meghagyom az egészet beszédtémának egy kellemes ital mellé.

Szándékom szerint Az év legjobb science fiction novellái-sorozat minden kötetében a legjobb SF-novellák szerepelnek majd, amelyeket az adott évben olvastam, és úgy éreztem, méltóak az olvasók figyelmére. Tehát személyes válogatásról van szó, őszinte próbálkozásról, hogy egy gondolatgazdag és szórakoztató könyvben összegyűjtsem az aktuálisan legjobbnak tartott olvasmányélményeimet. Senkinek sem kell ismernie titkos kézfogást vagy jelszót a klubhoz, és nem kell pluszban átrágnia magát egy rakás másik SF-novellán ahhoz, hogy ténylegesen élvezni tudja az alább következő írásokat – elég, ha érdeklődik a világ iránt, és valami izgalmasat, érdekeset és időszerűt akar olvasni. Mindebből persze nem derül ki, milyen is ez a könyv, vagy hogy milyennek is szánom. A science fiction az elmúlt évtizedek során bukkanókkal teli úton járt ugyan, de végig afelé tartott, hogy minél sokszínűbb területe legyen az irodalomnak, amely nem részesít előnyben bizonyos hangokat, hanem a lehető legnyitottabb a különböző perspektívákra. Olyasfajta science fictionről beszélünk, amelyet nem igazán aggaszt, hogy szigorúan véve mennyire science fictionösek a benne lévő sztorik, nagyobb mozgásteret és keveredést enged meg a zsánernek: ez a puristáknak kevéssé jó hír, én viszont örülök neki. Ez a könyv pedig remélhetőleg pontosan ezt tükrözi majd: a science fiction rajongóinak és a szimplán csak jó novellákat kedvelőknek egyaránt kínál olvasmányokat.

Ha megnézzük 2019 két meghatározó könyvét, azt látjuk, hogy science fiction értelemben egyik sem volt igazán formabontó, ugyanakkor egyik sem félt attól, hogy kicsit megkavarja a zsánert. Tamsyn Muir bemutatkozó regénye, a Gideon, a Kilencedik (Tor.com) science fantasy, gótikus űropera leszbikus nekromantákról, akik azért állnak össze, hogy megmentsék az univerzumot – vagy valami ilyesmi. Már az év kétharmadánál jártunk, amikor megjelent, és mindenki rajongással fogadta. Most akkor science fiction ez, vagy fantasy? A kérdés nem igazán számított, mert a könyv friss volt és aktuális. A másik szóban forgó könyv egy kisregény volt, a This is How You Lose the Time War, Amal El-Mohtar és Max Gladstone közös munkája (Saga), ahol a történetet jegyzeteken és üzeneteken keresztül ismerjük meg, amelyeket két egymásba szerető ügynök hagy egy időháború két oldalán. A sztori váza természetesen science fiction, de míg a kisregényt széles körben ünnepelték, újdonságot aligha tartalmazott. Úgy tűnt – és most is úgy tűnik –, jelenleg az számít, hogy a szerzők kitalált történeteik keretein belül reprezentálják a minket körülvevő közösség egészét, és ez nekem egyáltalán nem tűnik rossz látásmódnak.

Szóval, milyen is volt az elmúlt év a science fiction számára? Őszintén szólva kissé hullámvasútélményt hozott. Az év egyik legemlékezetesebb és legmegdöbbentőbb momentumára a Hugo-díjátadó színpadán került sor Dublinban, a 77. World Science Fiction Conventionön. A hongkongi születésű brit fantasyszerző, Jeannette Ng felment a színpadra, hogy átvegye a Legjobb új írónak járó John W. Campbell-emlékdíjat, és nagy port kavaró beszédében egyszerre vonta felelősségre a díj névadójaként ismert John W. Campbellt politikai és faji nézeteiért, és érzelmekben gazdagon reagált a Hongkongban éppen zajló eseményekre. Ng beszéde hatásos és erőteljes volt, és fordulópontként szolgált a változáshoz. A díjátadó fő támogatójaként ismert Dell Magazines két héten belül bejelentette, hogy átnevezik a Campbell-díjat Astounding-díjra – ezt elvileg már tervezték egy ideje, az Analog 90. évfordulójának 2020-ra kiírt ünnepségére –, és egy hónapon belül a The Gunn Center for the Study of Science Fiction átnevezte a Campbell-konferenciát Gunn Center-konferenciára, sőt szóba került, hogy esetleg ők is átnevezik saját Campbell-díjukat. Aztán október közepén a Tiptree Motherboard meglehetősen ellentmondásos húzással bejelentette, hogy átnevezik a James Tiptree Jr. Literary-díjat Otherwise-díjra, tekintettel a néhai James Tiptree körüli érzékenységi kérdésekre. Ezek a gesztusok illeszkedtek ahhoz a változás felé mutató trendhez, amely már azóta látványos volt az SF-ben, hogy 2015-ben átfazonírozták a World Fantasy-díjat, amikor a néhai H. P. Lovecraft karikatúráját a fentiekhez hasonló okból lecserélték, és mindezt a közönség nagyrészt pozitív, előremutató lépésként üdvözölte.

A könyvkiadás terén nem zajlottak ilyen viharos események. Nem követem különösebben nagy figyelemmel a jövés-menéseket az egyes könyvkiadóknál, sem a kiadók alapítását, bezárását és összeolvadását, úgyhogy meg sem próbálok részletes áttekintést nyújtani a kiadók életéről. Nekem mindenesetre úgy tűnt, elég normális mederben folynak a dolgok: néha van egy kis felfordulás, máskor egy kis siker, de általában véve nincs különösebb kilengés. Persze a kiadók és könyvesboltok szempontjából nehéz időket élünk, de ez valójában mindig is így volt, a diverzifikációra, a változásra és fejlődésre irányuló nyomás pedig egyre nagyobb. A nagy tiszteletnek örvendő szerkesztő és kiadó, Malcolm Edwards bejelentette távozását a Gollancztól, vagyis attól a vállalattól, amelynek sikertörténetében kulcsszerepet játszott, és ahogy az ilyenkor elvárható, meg is tartották a nyugdíjba vonulása alkalmából rendezett bulit. Alig telt el azonban egy kis idő, máris világos lett, hogy nem is igazán nyugdíjazásról van szó, sokkal inkább szünetről: megérkezett ugyanis a bejelentés, hogy Edwards – többek között J. G. Ballard és William Gibson szerkesztője – lesz a feje annak az újjáélesztett André Deutsch imprintnek, amely többek között SF-et is kiad majd. Ehhez hasonló hír volt, hogy a Harry Potter kiadójaként ismert Arthur E. Levine bejelentette, huszonhárom év után otthagyja a Scholasticot, hogy megalapítsa saját független könyvkiadóját.

Néhány más efféle példától eltekintve 2019-ben látszólag nem voltak olyan nagy volumenű változások az SF-kiadás terén, mint amilyeneket az elmúlt években láttunk, nem voltak a pár évvel ezelőtti orbitos vagy a frissebb tor.comos változásokhoz mérhető fejlemények, bár a Simon & Schuster kiadó döntése, hogy átteszik a népszerű SFF-imprintjükként ismert Saga Presst a Galleryhez, figyelemre méltó fordulat volt, ez ugyanis arról árulkodott, hogy a kiadó újrapozicionálja a Sagát a további növekedéshez. Év végén pedig a nagyrabecsült és díjnyertes szerkesztő, Navah Wolfe otthagyta az imprintet. Szintén emlékezetes volt, hogy a Penguin Random House felszámolta elismert non-fiction imprintjét, a Spiegel & Graut. A bezárásos trenddel szembehelyezkedve a láthatóan energiától duzzadó Tor Books új horror imprintet jelentett be: a Nightfire-t, amely 2020-tól kezdve horrort és dark fantasyt ad majd ki.

Bár a fordításban megjelent SF-ek sikeresebbnek tűntek az elmúlt évben, mint emlékeim szerint bármikor máskor, a Viz Media bejelentette, hogy miután Yoshi Tanaka Legend of the Galactic Heroesát is kiadták, szünetelteti régóta működő és széles körben elismert japán imprintje, a Haikasoru Books működését. Egyelőre nincs hír arról, hogy a jövőben felélesztik-e, de sokunknak hiányozni fog, a közeg meghatározó szereplője volt. Szintén hangsúlyos fejlemény volt a „pán-európai spekulatív fikciós portál” becenéven emlegetett Europa SF bezárása 2019 végén, azok után, hogy hét éven át publikáltak a zsáner európai rajongóinak szóló híreket angolul; a China Science Fiction Research Institute megalapítása, „azzal a céllal, hogy támogassák a sci-fi ipar fejlődését és a vonatkozó irodalmi és más művészeti tevékenységeket”; valamint a Chilean Asociación de Literatura de Ciencia Ficción y Fantástica megalapítása az év közepén. A science fictiont, ahogy a továbbiakban is látni fogjuk, világszerte kitüntetett érdeklődés övezi.

A kis és független kiadók megkerülhetetlenül fontos szerepet töltenek be a piacon: bemutatnak új hangokat, őrzik a hagyományt, egyúttal az izgalmas egyéni nézőpontoknak is teret biztosítanak. Míg látszólag sok független kiadónak erős évei voltak – gondolok itt főleg a Subterranean Pressre, amelyhez több cím is fűződik az év legjobbjai közül –, mások küszködtek. A Cross Genres Publications sajnálatos módon előbb azt jelentette be, hogy határozatlan ideig szünetet kell tartania, aztán azt, hogy a készlete kiárusításával várhatóan végleg bezár; a Curiosity Quills Press arról számolt be, hogy egészen addig leáll a kiadással, amíg ki nem fizeti a jogdíjakat, amelyekkel még tartozik; a legellentmondásosabb fejlemény pedig az volt, hogy a kanadai független kiadó, a ChiZine – késve történő kifizetésekről, nemfizetésekről és különböző szabályszegésekről szóló híresztelések közepette – bejelentette, hogy az alapítóiként ismert Sandra Kasturi és Brett Savory teljesen kiszállnak a könyvkiadásból, és ideiglenesen Christie Harkin veszi át a kiadóvezető szerepét. A kiadó jövőjéről jelen sorok írásakor még semmit sem tudni.

Mit mondanak el mindezek a változások – és persze a többi, amely elkerülte a figyelmemet – a dolgok jelenlegi állásáról? Jó kérdés. Szerintem a könyvkiadás biztató állapotban van, optimistán nézek az elkövetkező évtized felé. A hagyományos, e-könyv- és hangoskönyveladások egyaránt stabilak, a független kiadók virágzanak, a self-publishing pedig az évek során bejáratott ösvény lett, már senki sem stigmatizálja, mint egykor. A novella- és magazinkiadás állapotával kapcsolatban azonban valamivel óvatosabb vagyok, mert mint az alábbiakból kiderül, ez a terület nehezebb helyzetben van.

Lehetetlen összeszámolni, hány SF-novella jelenik meg évente. A nagy tiszteletnek örvendő Locus magazin (www.locusmag.com) régebben úgy becsülte, több mint háromezer zsánernovella jelenik meg évente, de ez visszafogott saccnak tűnik, tekintve, hogy manapság a megjelenésre sor kerülhet egyebek mellett többszerzős antológiákban, egyszerzős novelláskötetekben, nyomtatott és digitális magazinokban, patreonos és más közösségi finanszírozású platformoknak köszönhetően, továbbá hírlevelekben és think tankes projektek részeként, sőt a neten egyesével is értékesíthetünk novellákat. Nem tudom, mennyiben árulkodik ez a nagyságrendről, de a Science Fiction and Fantasy Writers of America (SFWA) jelenleg negyven novellapiacot listáz, amely hivatásszerűen ad ki spekulatív fikciót, a Locus hetvenről tud, az online The Internet Speculative Fiction Database (www.isfdb.org) pedig 862, novellákra szakosodott magazint tart számon, amely az év során aktív volt. És mindebbe természetesen nem tartozik bele az Egyesült Államokon, Egyesült Királyságon és Ausztrálián, vagyis az angol nyelvterületeken kívüli világ. Összegezve: nagyon sok novella jelenik meg minden évben számos különböző helyen.

Ugyanakkor történt valami az év elején, ami, ha nem is nyomta rá a bélyegét az egészre, azért a hangulatát megalapozta: januárban bejelentették, hogy az SFWA 2019. szeptember 1-jétől szavanként nyolc centre emeli a novellapiac minimális honoráriumát (ez lett az úgynevezett hivatalos SFWA-honor). Azon túl, hogy a novellisták bérének emelése üdvözlendő és fontos lépés volt, a legnagyobb hatást arra gyakorolta, hogy az írók jobban megválogatják majd, hová küldjék el a kiadásra szánt munkáikat. Elképzelhető, hogy egyes piaci szereplők nem tudják majd megfizetni a magasabb összeget, és ezzel nem sikerül magukhoz csábítaniuk az élvonalbeli novellákat jegyző szerzőket, de ettől függetlenül előremutató kezdeményezésről beszélünk.

Ami a magazinokat illeti: elég jó év volt, csak néhány bejelentett bezárásról tudunk, és szinte minden magazin, nyomtatott és digitális egyaránt, láthatóan jól elvan. Nyomtatott magazin továbbra sem jelenik meg havi rendszerességgel – pedig erre a múltban mindig számíthattunk –, de ez alacsony árnak tűnik a piac stabilitásáért cserébe. Azt hiszem, ezen a ponton kell megemlítenem, hogy a 2000 előtt alapított magazinok többsége nyomtatott volt, a 2010 után alapítottak többsége pedig digitális, de 2019-re többé-kevésbé mindkét fajtának van nyomtatott és digitális verziója is.

Húsz vagy talán még több évvel ezelőtt a science fiction legfontosabb bástyáit „a három nagy” néven ismert magazinok jelentették: az Asimov’s, az Analog és az F&SF. Bár ez a becenév már nem aktuális, az említett három magazint a Tor.commal, a Clarkesworlddel, a Lightspeeddel és az Uncannyvel kiegészülve most már „a hét nagy” néven emlegetik. Jó, hogy ezek mind életben vannak, és még ha itt-ott meg is húzták kicsit a nadrágszíjat, a jelek szerint azért digitális korunkban is virágzanak. A The Magazine of Fantasy and Science Fiction (F&SF) 2019-ben lett hetvenéves, amelynek apropóján különleges évfordulós számot adtak ki Paolo Bacigalupi, Kelly Link, Michael Moorcock és mások írásaival. A szerkesztő Charles Coleman Finlay ötödik éve volt az eddigi legjobbja, olyan kiváló szerzőktől adott ki fantasyt és horrort, mint G.V. Anderson, James Morrow és Sam J. Miller, továbbá erős SF-sztorikat publikált nála Lavie Tidhar, Elizabeth Bear, Rich Larson és Michael Libling. A Dell Magazines két kiadványa, az Asimov’s Science Fiction és az Analog Science Fiction and Fact szintén erős évet zárt. Közülük a kevésbé mérnöki karakterű, az Asimov’s – amely 1977 óta jelenik meg, a veterán Sheila Williams szerkesztésében – ragyogó SF-novellákat közölt olyan szerzőktől, mint Carrie Vaughn, Tegan Moore, Suzanne Palmer, Lawrence Watt-Evans, Greg Egan, Siobhan Carroll, Ray Nayler és E. Lily Yu. A nyolcvankilencedik éve megjelenő Analog (régebben Astounding néven futott) Trevor Quachri szerkesztő keze alatt fontos SF-novellákat közölt olyan szerzőktől, mint Alec Nevala-Lee, Andy Dudak, S.B. Divya, Adam Troy-Castro és James Van Pelt. 2020-ban az Analog belép kilencvenedik publikációs évébe, és jó látni, hogy továbbra is egyre csak fejlődik. A másik meghatározó nyomtatott SF-magazin a brit Interzone, Andy Sawyer szerkesztésében. Az 1982-ben alapított magazin mindig is nyitott volt az újító, kísérletező alkotók felé, és tavaly is izgalmas szövegeket közölt Tim Chawagától, Maria Haskinstől, John Kesseltől és másoktól.

Neil Clarke Clarkesworldje, John Joseph Adams Lightspeedje, Lynne Thomas és Michael Damien Thomas Uncanny Magazine-je és a Tor.com kulcsfontosságú magazinok, akár nyomtatott formában, akár kizárólag online elérhetőek. A Clarkesworld 2006-ban indult, és science fictiont és fantasyt is kiad. Lényeges szerepet játszott abban, hogy a modern SF-közeg más nyelvekről fordított novellákat is megismert, 2019-ben pedig kiváló kínai és koreai fordításoknak is otthont adott: náluk jelent meg többek között Bo-Young Kim erőteljes kisregénye, a „How Alike We Are” és Chen Quifantól az „In This Moment We Are Happy”. Ők adták ki továbbá az év egyik legjobb novelláját (bármilyen zsánerről beszéljünk is), a „A fák festőjé”-t Suzanne Palmertől, emellett csodálatos szövegeket hoztak le Derek Künsken, M. L. Clark, A.T. Greenblatt és Rachel Swirsky tollából. A Lightspeed 2010-ben indult, és szintén science fictiont és fantasyt ad ki. Én úgy láttam, az elmúlt évben különösen fantasyben volt erős, többek között Brooke Bolandernek köszönhetően, de fontos SF-novellákat hoztak Matthew Corraditól, Adam Troy-Castrótól, Dominica Phettaplace-től és Isabel Yaptől is, plusz náluk jelent meg az év egyik legerősebb SF-novellája, Caroline M. Yoachimtől „A szerelem archeokronológiája”. Az Uncanny Magazine 2014-ben indult, és az elmúlt négy évben mindig megnyerte a Hugo-díjat a Legjobb félprofesszionális magazin kategóriában. Kitűnő írások jelennek meg náluk, amelyek gyakran az SF és a fantasy határvidékére tartoznak. Az Uncanny ragyogó fantasyket közölt Ellen Klages, Vina Jie-Min Prasad és Silvia Moreno-Garcia tollából, és szintén kiváló SF-t Elizabeth Beartől – akinek talán a legjobb éve volt mindenki közül – és Marcus Broaddustól, Tim Pratt-től és Fran Wilde-tól. A Tor.comot a Tor Books indította 2008-ban, és hamar a kiemelkedő zsánernovellák lelőhelyeként lett ismert. Sok szerkesztő válogat nekik írásokat, többek között én is. Ezzel a disclaimerrel együtt azt mondom, különösen erős évet zártak, olyan díjakra érdemes szövegeket közöltek, mint Siobhan Carroll, SL Huang, Rivers Solomon, Jonathan Carroll, Carole Johnstone, Tegan Moore, Greg Egan és Silvia Park írásai.

Míg a fent említett magazinok jelentik az SF-közeg „profi” lapjait, létezik egy másik büszke magazinhagyomány is, amelyet – a példányszám, a honorárium, illetve a stábban lévő önkéntesek nagy száma miatt – „félprofi”-nak könyvelnek el, de ezek a lapok is elképesztően magas színvonalú novellákat közölnek, és rájuk is a piac fontos tényezőiként tekintenek. A fent említett Uncanny pontosan ebbe a kategóriába tartozik. A nagy tiszteletnek örvendő félprofesszionális magazin, a Strange Horizons jó évet zárt novellák, kritikák és esszék terén egyaránt, és arra is volt kapacitásuk, hogy kiadják a negyedévente jelentkező, SF-fordításokat közlő magazinjukat, a Samovart. Az új főszerkesztő, Vanessa Rose Phin év közben vette át a stafétát Jane Crowley-tól és Kate Dollarhyde-tól, és olyan szerzők remek munkáit publikálták, mint Alex Yuschik, Shiv Ramdas és Kathryn Harlan. A Fiyah: The Magazine of Black Speculative Fiction szintén jó évet zárt, még ha nem is olyan jót, mint 2018-ban: Troy L. Wiggins kiadóvezető keze alatt négy számmal rukkoltak elő, és náluk jelent meg az év egyik legjobb kisregénye, a „While Dragons Claim the Sky” Jen Browntól, továbbá kitűnő írásokat közöltek Nicky Draydentől és Del Sandeentől. A kiadóvezető Pablo Defindini nevével fémjelzett Fireside Fiction novellákat és verseket is közölt online, amelyeket havonta és negyedévente nyomtatott formában is kiadtak. Náluk jelentek meg többek között L.D. Lewis, Danny Lore, Nibedita Sen és mások nagyszerű írásai.

Mivel ez az áttekintés a science fictionre koncentrál, ezúttal nem szánok sok időt a fantasyt, dark fantasyt, illetve horrort megjelentető magazinokra, ugyanakkor kimondottan ajánlom Andrews kiváló, díjnyertes Beneath Ceaseless Skiesát (szerintem ez a legjobb fantasymagazin a piacon), Silvia Moreno-Garcia és Sean Wallace szintén pompás The Darkját, John Joseph Adams Nightmare-jét, LaShawn M. Wanak GigaNotoSaurusát és Andy Sawyer The Third Alternative-jét.

Míg a magazinpiac alapvetően elég stabil volt, egy-két változás is akadt. A legfontosabb az Apex Magazine ideiglenes megszűnése volt, a lap megjelenése ugyanis a kiadó személyes egészségügyi problémái miatt határozatlan időre szünetel. A zárás előtt az Apex kiadott egy afrofuturizmussal foglalkozó számot, amely olyan szerzőktől közölt elsőrangú írásokat, mint Suyi Davies Okungbawa, a Steve Barnes-Tananarive Due páros és Tobias S. Buckell. Szintén megszűnt az Orson Scott Card’s Intergalactic Medicine Show (amely 2019-ben három számot ért meg), a Science Fiction Trails, az Arsenikia és a Capricious, míg az Omenana és a Future Science Fiction Digest egyaránt anyagi támogatásért fordult az olvasókhoz az év vége felé.

A fent említett magazinok egytől egyig figyelemre érdemes fikciós és nem fikciós írásokat jelentetnek meg, vagyis megérdemlik a támogatást.

Tekintve, milyen sok időt töltök novellák olvasásával, be kell valljam, a regényirodalom követésére már nemigen jut időm. Ebből kifolyólag most csak azokról a könyvekről fogok beszélni, amelyeket ténylegesen elolvastam az év során, és felhívom a figyelmet néhány másikra, amelyek sok elismerésben részesültek. 2019 nagyszerű évnek bizonyult a science fiction és a science fictionhöz „közeli” regények szempontjából. Az év legnagyobb érdeklődést kiváltó címe valószínűleg Tamsyn Muir Gideon, a Kilencedikje volt (Tor.com), amelyet fentebb már említettem. Döbbenetesen sokat foglalkoztak vele, és gót érzékenysége a jelek szerint nagyon passzolt a korszellemhez. Én is imádtam. Ugyanakkor az év legtisztábban SF-regénye egy hajszállal Tim Maughan bemutatkozó kötete volt kiberterrorizmusról, megfigyelésről és a Nagy Testvérről: az Infinite Detail az FSG Kiadónál. Megkerülhetetlen könyv, mindenkinek érdemes elolvasnia. A korszellem tehát szép és jó, de csak egy dolog, közben ott van a zsáner magja, amely talán változik kicsit, de azért nem sokat. A science fictionben semmi sem foglal el központibb helyet az űroperánál, és meg is jelent tavaly egy rakás remek, ebbe az alzsánerbe tartozó könyv, élen Elizabeth Bear erőteljes, magával ragadó Ancestral Nightjával (Saga), de én borzasztóan élveztem Max Gladstone Empress of Foreverjét (Tor) és Arkady Martine A Memory Called Empire (Tor) című bemutatkozását is.

Az időutazás régi motívum, de 2019-ben kapott egy kis vérfrissítést Annalee Newitz remek második regényétől, a The Future of Another Timeline-tól (Tor), amelyben nembináris feministák visszamennek a múltba, hogy időháborút vívjanak a jövőbeli nőjogokért, gyilkosságokkal, tombolással és bónuszként egy kis Bay Area-beli punk rockkal. Szintén erősnek éreztem Charlie Jane Anders második regényét, a The City in the Middle of the Nightot (Tor), amely idegenekről, lázadókról és csempészekről szőtt hihetetlenül izgalmas történetet egy furcsán barátságtalan bolygón. Sarah Pinsker bemutatkozó regénye, az A Song for a New Day (Berkley) pedig provokatívan és szórakoztatóan ábrázolta, hogy a társadalmi változások hogyan gyakorolhatnak hatást az élő koncertezésre.

Megjelent továbbá néhány kitűnő sorozatrész: a legjobb valószínűleg Tade Thompson Wormwood-trilógiájának második és harmadik kötete volt, a The Rosewater Insurrection és a The Rosewater Redemption (Orbit), bár szintén nagyon élveztem Ian McDonaldtől a Luna: Kelő Holdat (Gollancz), Alastair Reynolds Shadow Captainjét (Gollancz), C.J. Cherryh és Jane Fancher Alliance Risingját (DAW) és a legutóbbi Térség-regényt James S. A. Corey-tól, a Tiamat dühét (Orbit). A más nyelvről fordított SF-regények között is akadtak figyelemre méltóak. A legjobb, és őszintén szólva 2019 három-négy tényleg kiemelkedő SF-regényének egyike Yoko Ogawa The Memory Police (Pantheon) című regénye volt, amelyet habozás nélkül ajánlok mindenkinek. Szintén kiváló volt a Hugo-díjas Cixin Liutól a Supernova Era (Tor) és Qiufan Chen Waste Tide (Tor) című bemutatkozása.

Van még jó néhány tavaly megjelent SF-regény, amely kitüntetett figyelemben részesült, többek között a Catfishing on CatNet Naomi Kritzertől (TorTeen); a Frankissstein Jeanette Wintersontól (Grove; Jonathan Cape); a Golden State Ben Winterstől (Mulholland); a Perihelion Summer Greg Egantől (Tor.com); a Rule of Capture Christopher Browntól (Harper Voyager); a The Forbidden Stars Tim Pratt-től (Angry Robot); A testamentumok Margaret Atwoodtól (Nan A. Talese; Doubleday); a War Girls Tochi Onyebuchitól (Razorbill); az Atlas Alone Emma Newmantől (Ace); a Destroy All Monsters Sam J. Millertől (Harper Teen); az A Boy and His Dog at the End of the World C.A. Fletchertől (Orbit); a Fleet of Knives Gareth L. Powelltől (Titan); a The Return of the Incredible Exploding Man Dave Hutchinsontól (Solaris); az Edges: Inverted Frontier Book 1 Linda Nagatától (Mythic Island); a The Quantum Garden Derek Künskentől (Solaris); a Doggerland Ben Smithtől (Fourth Estate); a Finder Suzanne Palmertől (DAW); a Famous Men Who Never Lived K. Chesstől (Tin House); a Do You Dream of Terra-Two? Temi Oh-tól (Saga) és a David Mogo, Godhunter Suyi Davies Okungbowától (Abaddon).

Mivel ilyen sok novella jelenik meg minden évben, nehéz elképzelni, hogy létezhet rossz év az antológiák szempontjából, és ez sem volt az. Ehelyett olyan évet zártunk, amikor minden téma és trend, amely meghatározta a szélesebb SF-közeget – a klímaváltozástól az emberi közösségek inkluzivitásának problémáján át a fordításban megjelenő afrofuturizmusig –, kicsiben is megjelent. Még mielőtt jobban is belemennénk, újabb disclaimerként jelzem, hogy az év során két kiadásra került antológiát is szerkesztettem, a Mission Criticalt és Az év legjobb science fiction- és fantasynovellái 2019-et. Ezeket is ajánlom olvasásra, de most lépjünk tovább.

Tekintve, milyen fontos regények jelentek meg fordításban Ogawa Yōkótól, Cixin Liutól, Quifan Chentől, Yoshiki Tanakától, Baoshutól és másoktól, és tekintve, a Clarkesworldben, az Apexben, a The Darkban és más helyeken milyen sok külföldi szerző novelláját közölték, kimondhatjuk, hogy ez a fordítások éve volt az SF-ben – ezt még a fordításban megjelent SF-antológiák nagy száma is tükrözte. A legnagyobb érdeklődés valószínűleg Ken Liu második kínai szerzős antológiáját, a Broken Starst (Tor) övezte – és valószínűleg ez volt az egyik legjobb az évben –, ahol olyan szerzőktől jelentek meg kiemelkedő írások, mint Han Song, Xia Jia, Baoshu és Cixin Liu. A 2016-os Láthatatlan bolygók társkötete tényleg megkerülhetetlen kötet. Az Hachette India tavaly két SF-antológiával is előállt, Tarun K. Sainttől a The Gollancz Book of South Asian Science Fictionnel és Sukanya Venkatraghavantól a Magical Womennel. Mindkettő lenyűgöző olvasmány. Saint antológiájában szerepel Vandana Singh „Újra együtt”-je – az év egyik legeslegjobb novellája –, S.B. Divya, Giti Chandra és Sumita Sharma remek írásaival együtt. Nagy szerencsénkre a kiadó a brit és az észak-amerikai piacokon is elérhetővé teszi a könyvet. A Magical Women pedig különösen hasznos perspektívát kínált a zsánerirodalom számára azáltal, hogy indiai nők, többek között Shveta Thakrar, Nikita Deshpande és Asma Kazi írásait közölte. A dél-koreai irodalommal épp csak kezdünk megismerkedni, nagyrészt Park Sunyoungnak, Gord Sellarnek és a Clarkesworld csapatának köszönhetően. Park Sunyoung és Park Sang Joon szerkesztették a Readymade Bodhisattva (Kaya) című nagyszabású antológiát, amely többek között Changgyu Kim, Min-gyu Pak és Soyeon Jeong novelláit vonultatta fel. Végezetül, az egyik kedvenc antológiám a tavalyi kínálatból Basma Ghalayinitól a Palestine + 100: Stories from a Century After the Nakba volt (Comma Press). Gondolatgazdag és változatos kötet, amely bemutatja, mi minden történhetne száz évvel Palesztina megszállása után, olyan szerzők írásaival, mint Saleem Haddad, Anwar Ahmed és Mazen Maarouf. Ezt a könyvet is melegen ajánlom olvasásra.

2019 során jó néhány erős, eredeti SF-antológia jelent meg: a legjobb Victor LaValle és John Joseph Adams közös munkája, az A People’s Future of the United States (One World) volt, amely a status quóval látványosan szembehelyezkedő írásokat közölt, többek között Charlie Jane Anders, Alice Sola Kim és Sam J. Miller tollából. Ugyancsak szívből ajánlom Cat Rambótól az If This Goes On: The Science Fiction Future of Today’s Politics (Parvus) és Jason Sizemore-tól a Do Not Go Quietly (Apex) című antológiát. A Lavalle/Adams antológia mellett a második legizgalmasabb angol nyelvű SF-válogatást Dominik Parisien és Navah Wolfe harmadik szerkesztői együttműködése, a The Mythic Dream (Saga) jelenti, amelyben ragyogó írásokat olvashatunk Indrapramit Dastól, Carmen Maria Machadótól, Seanan McGuire-től és másoktól. Ugyancsak tetszett Nisi Shawl New Suns: Original Speculative Fiction by People of Color (Solaris), Mahvesh Murad és Jared Shurin The Outcast Hours (Solaris), valamint Bryan Thomas Schmidt Infinite Stars: Dark Frontiers (Titan) című antológiája.

A közelmúltban a techvállalatok, tudományos magazinok és think tankek rengeteg különböző irodalmi projekttel álltak elő: ezek között voltak unalmas, sematikus és kiemelkedő munkák egyaránt. 2019-ben a legjobb ilyen – és bármelyik évet tekintve az egyik legkiválóbb eredeti antológia – Ann VanderMeertől a Current Futures: A Sci-Fi Ocean Anthology (XPRIZE) volt, amelyben a klímaváltozással és óceánjaink állapotával foglalkozó írásokat olvashatunk napjaink legjobb női szerzőitől, például Vandana Singhtől, Nalo Hopkinsontól, Elizabeth Beartől és Deborah Biancottitól. A keresőmotorok számára furcsamód láthatatlan projekt csak egy honlapon keresztül érhető el (www.go.xprize.org/oceanstories), mindenesetre nagyon ajánlom. Hasonló és szintén fontos antológia még a Slate-féle Future Tense, benne többek között Ken Liu, Quifan Chen és Elizabeth Bear írásaival, és szintén izgalmas a The New York Times „A jövőből” című lenyűgöző véleménycikk-sorozata, amelyben többek között Cory Doctorow, Ted Chiang, Brooke Bolander és Fran Wilde gondolatait olvashattuk. 2019-ben jelent meg továbbá a Future Tense első éve során született novellákat összegyűjtő Future Tense Fiction: Stories of Tomorrow antológia Kirsten Berg szerkesztésében (The Unnamed).

A science fiction közösség nagyon szereti az olyan éves antológiákat, mint amilyen ez, és tavaly jelent meg a fent említett saját válogatásom, továbbá Gardner Dozois élete utolsó antológiája, A legjobbak legjobbjai – Két évtized legjobb science fiction novellái (St. Martin’s Griffin), Neil Clarke-tól a The Best Science Fiction of the Year: Volume Four (Night Shade), Rich Hortontól a The Year’s Best Science Fiction & Fantasy 2019 (Prime), Carmen Maria Machado és John Joseph Adams közös munkája, a The Best American Science Fiction and Fantasy 2019 (Mariner), valamint Takács Bogitól a Transcendent 4: The Year’s Best Transgender Themed Speculative Fiction (Lethe), egytől egyig izgalmas olvasmányok. Szintén érdeklődésre tarthat számot Neil Clarke The Eagle Has Landed: 50 Years of Lunar Science Fictionje (Night Shade), továbbá Hannu Rajaniemi és Jacob Weisman The New Voices of Science Fictionje (Tachyon).

Végül, bár itt nem írok sokat sem fantasyről, sem horrorról, annyit azért megjegyzek, hogy a legjobb fantasy/horror antológia tavaly Ellen Datlow Echoes: The Saga Anthology of Ghost Stories (Saga) című masszív válogatása volt, amelyben első osztályú kísértettörténeteket olvashatunk a zsáner legjobbjaitól. Szintén nagyon ajánlom Ann VanderMeer és Jeff VanderMeer még ambiciózusabb The Big Book of Classic Fantasyjét (Vintage), amely lényegében egy főiskolai kurzus könyvformában. Érdemes rászánni az időt.

Akár erős, akár gyenge évnek tartjuk 2019-et a novellairodalom szempontjából, az tény, hogy az év során nem kevesebb mint négy korszakos jelentőségű novelláskötet jelent meg erejük teljében lévő szerzőktől. A legnagyobb várakozás egyértelműen Ted Chiang Kilégzését (Knopf) övezte. A szerző harmincéves karrierje során ez mindössze a második novelláskötete, a 2002-es Érkezés (Tor) után, és minden fontos, azóta született írása megtalálható benne, olyan klasszikusok, mint a címadó novella és „A kereskedő és az alkimista kapuja”, továbbá két másik, hasonlóan erős írás, „A szorongás a szabadság szédülete” és az „Omphalosz”. Az időnként szinte szédítően ihletett és gondolatébresztő gyűjtemény minden novellakedvelő számára pompás olvasmány. Teljesen más, egyúttal intellektuális tartalmát tekintve nem is annyira távoli rokona a Kilégzésnek az egyszerűen The Best of Greg Egan (Subterranean) névre hallgató válogatás, amely közel harminc évből gyűjt össze húsz novellát, többek között olyan klasszikusokat, mint a „Hogy önmagam lehessek”, a „Hogyan legyünk boldogok?” és a Hugo-díjas „Merülés”. Egan novellái olyan port kavartak a kilencvenes években, mint kevesek az SF történelme során, és ez a könyv megkerülhetetlen bizonyítéka ennek. Kevésbé tisztán science fiction, mindenesetre a The Very Best of Caitlín R. Kiernan egy tizennégy éves időszakból gyűjt össze húsz novellát, amelynek során a szerző nem egyszerűen sci-fi-, fantasy- vagy horroríróként, hanem íróként határozta meg magát, aki gyakorlatilag bármilyen zsánerben képes csúcsteljesítményt nyújtani. A kötet pontosan ennek a lenyomata. A legjobb novellák a könyvből a „Tidal Forces”, az „Interstate Love Song (Murder Ballad No. 8)” és a „The Prayer of Ninety Cats”. Aztán ott van az a könyv is, amely egyszerűen nem fér bele semmilyen kategóriába. A néhai nagy mesemondó, R. A. Lafferty 1959-től 2002-es haláláig írt science fictiont, science fictionszerű dolgokat, meséket, esszészerűségeket és másfajta fantazmagóriákat. A The Best of R. A. Lafferty (Gollancz), amelynek kapcsán ismét meg kell említenem, hogy én voltam a szerkesztője, joggal jelent meg a Gollancz Masterworks sorozatban, és közel két tucatot gyűjt össze a szerző legjobb novellái közül, kiegészítve bevezetőkkel és hasonlókkal. Csodálatos kiadvány, és hála az égnek, készül az észak-amerikai kiadás is.

Bár a négy említett könyv szerintem kiemelkedik a többi közül, azért érdemes szót ejteni más kötetekről is. Elvarázsolt például Sofia Rheitől az Everything is Made of Letters (Aqueduct) című, spanyolból fordított antológia, amelyben öt sci-fiszerű mese szerepel, többek között a jelen antológiában is olvasható, egyszerűen varázslatos „Rejtett ajtók titkos meséi”. Valamelyest hasonló eset az SF-író és költő Malka Older élete első gyűjteménye, az …And Other Disasters (Mason Jar), amely játékos, utalásokban gazdag és magával ragadó kötet. Talán direktebben science fictionös Aliette de Bodard első novelláskötete, az Of Wars, and Memories, and Starlight (Subterranean), amelyben a szerző Xuya univerzumos írásait olvashatjuk egy új kisregénnyel, az „Of Birthdays, and Fungus, and Kindness”-szel együtt, amelyet ide is beválogattam volna, ha marad elég hely. Yoon Ha Lee Hexarchate-trilógiája a 2010-es évek science fictionjének egyik fontos teljesítménye. Mindegyik kötetét jelölték a Hugo-díjra, a Vezércsel című első részt még Nebulára is. 2019-ben jelent meg a Hexarchate Stories (Solaris), amelyben a sorozathoz tartozó összes novella megtalálható, és egy új kisregény is, a „Glass Cannon”. Az év másik kiemelkedő SF-gyűjteménye Cory Doctorow Radikálisok (Tor) című, lázadó hangvételű, forradalmi kötete, amely négy megkerülhetetlen kisregényt vonultat fel.

A listát a végtelenségig lehetne folytatni, de hogy legalább megpróbáljam rövidre fogni, csak említésszerűen pár cím: Contingency Plans for the Apocalypse, S.B. Divya (Hachette India), And Go Like This, John Crowley (Small Beer), Sooner or Later Everything Falls into the Sea, Sarah Pinsker (Small Beer), Snow White Learns Witchcraft, Theodora Goss (Mythic Delirium), Episodes, Christopher Priest (Gollancz), Homesick, Nino Cipri (Dzanc), Laughter at the Academy, Seanan McGuire (Subterranean), Binti: The Complete Collection, Nnedi Okorafor (DAW), A City Made of Words, Paul Park (PM), salt slow, Julia Armfield (Flatiron); Mars, Asja Bakic (The Feminist Press); The City and the Cygnets, Michael Bishop (Fairwood; Kudzu Planet); Collision, J.S. Breukelaar (Meerkat); Unforeseen, Molly Gloss (Saga); Meet Me in the Future, Kameron Hurley (Tachyon); Big Cat and Other Stories, Gwyneth Jones (NewCon); All Worlds Are Real, Susan Palwick (Fairwood); Miracles & Marvels: Stories, Tim Pratt (Merry Blacksmith), és Learning Monkey and Crocodile, Nick Wood (Luna).

Mint azt minden régi motoros olvasó tudhatja, az SF-kiadók évtizedek óta jelentetnek meg kisregényeket önálló könyvekként. Nyitott kérdés, hogy a régi Ace Doubles kötetek elég hosszúak voltak-e ahhoz, hogy kisregénynek minősüljenek, mindenesetre a nyolcvanas évekre a szóban forgó kiadványok teljesen megszokottnak számítottak. Mégis, és függetlenül attól, hogy egyes olvasók szerint igenis a kisregény az ideális hossz a science fictionhöz, tagadhatatlan tény, hogy az elmúlt négy-öt évben kitüntetett figyelmet kaptak a kisregények.

A Tor.com Publishingot a Tor Books indította el 2014-ben, kifejezetten azzal a céllal, hogy kisregényeket és rövid regényeket adjon ki, és hamar piacvezető lett olyan azonnali sikerekkel, mint Nnedi Okorafor Binti-sztorijai, Martha Wells Öldöklő naplók-írásai és Seanan McGuire-től a Csellengő gyerekek-történetek. A Tor.com tavaly is első osztályú kisregényeket közölt, amelyek csak a terjedelmi korlát miatt nem kerültek be ebbe a kiadványba. P. Djèlí Clarktól A 015-ös villamos kísértete és Saad Z. Hossaintől a The Gurkha and the Lord of Tuesday minden további nélkül benne lenne a könyvben, ha maradt volna elég hely, és szintén nagy örömmel ajánlom C.S.E. Cooney-tól a Desdemona and the Deepet, Michael Blumleintől a Longert, Priya Sharmától az Ormeshadowt, Katharine Duckett-től a Miranda in Milant, Ian McDonaldtől a The Menace from Farside-ot és Alastair Reynoldstól a Permafrostot. A Tor.com adta ki továbbá Greg Egan kiváló, klímaváltozással foglalkozó kisregényét, a Perihelion Summert, amely szerintem az eddigi legkönnyebben megközelíthető munkája. Mivel most önálló kötetekként kiadott kisregényekről van szó, nem tudom kihagyni, hogy újra megemlítsem Amal El-Mohtar és Max Gladstone közös munkáját, a This Is How You Lose the Time Wart (Saga), amely szerintem 2020 összes nagy díjátadóján tarolni fog. Ugyancsak rajongtam Rivers Solomon The Deep (Saga) című írásáért, amely a Clipping nevű bandával közös munkán alapult, és K. J. Parker kiváló My Beautiful Life-jáért (Subterranean). A Newcon nevű brit független kiadó továbbra is ragyogó kisregényekkel áll elő, idén náluk jelent meg többek között Adam Roberts The Man Who Would Be Kling és Dave Hutchinson Nomads című műve.

Nem olvasok sok tényirodalmat az SF-közeggel kapcsolatban. Nincs affinitásom az akadémikus nyelvezethez, az ilyen könyvek többsége egyszerűen nem tetszik. Ezzel együtt négy tavalyi kötet megragadta a figyelmem, ezeket jó szívvel ajánlom. Eléggé fáraszt már, hogy Robert A. Heinleinről beszéljek, és nem gondoltam volna, hogy vele kapcsolatban lehet még újat mondani, de Farah Mendlesohn The Pleasant Profession of Robert A. Heinlein (Unbound) című kötete végig lekötött, a szerző igenis képes volt erre a lehetetlennek tűnő feladatra ezzel a nagy SF-íróval kapcsolatban. Gwyneth Jones Joanna Russ (University of Illinois Press) című, provokatív és lebilincselő könyve kiemelkedik erről a rendkívül fontos szerzőről írt kötetek közül, érdemes helyet szorítani neki a polcon, egyúttal meggyőző érv amellett, hogy Russ munkássága újra elérhető legyen a piacon. A Joanna Russ és Mendlesohn Heinleinről szóló könyve nagy eséllyel indulnak a Hugóért, bár John Crowley Reading Backwards: Essays and Reviews, 2005-2018 című kötete és Peter Watts Peter Watts Is An Angry Sentient Tumor: Revenge Fantasies and Essays című csodálatos és rendkívül intelligens munkája szintén esélyes a díjra.

A 77. World Science Fiction Convention, a 2019-es DublinCon ezúttal Írországban került megrendezésre, 2019. augusztus 15. és 19. között, és 4190 fős közönséget vonzott, vagyis kicsivel csökkent a látogatók száma az elmúlt évekhez képest. A 2019-es Hugo-díj nyertesei, akiket a 2019-es DublinConon mutattak be, a következők voltak: Legjobb regény, The Calculating Stars, Mary Robinette Kowal; Legjobb kisregény, Mesterséges sors, Martha Wells; Legjobb elbeszélés, „Ha nem sikerül elsőre, próbáld meg újra”, Zen Cho; Legjobb novella, „Egy boszorkány útmutatója a meneküléshez – Portal fantasyk gyakorlati tudnivalóinak gyűjteménye”, Alix E. Harrow; a Legjobb YA-könyvnek járó Lodestar-díj, Vér és csont gyermekei, Tomi Adeyemi; Legjobb vonatkozó munka, Archive of Our Own; Legjobb illusztrált könyv, The Books of Earthsea: The Complete Illustrated Edition, Ursula K. Le Guin, illusztráció Charles Vess; Legjobb képregény, Monstress 3.: Rejtek, Marjorie Liu és Sana Takeda; Legjobb dramatizált hosszú szekvencia, Pókember: Irány a Pókverzum!; Legjobb dramatizált rövid szekvencia, The Good Place: Janet(s); Legjobb szerkesztő – Novellák, Gardner Dozois; Legjobb szerkesztő – Kisregények, Navah Wolfe; Legjobb hivatásos illusztrátor, Charles Vess; Legjobb félprofesszionális magazin, Uncanny Magazine; Legjobb fanzine, Lady Business; Legjobb fan fiction szerző, Foz Meadows; Legjobb fan fiction illusztrátor, Likhain (Mia Sereno); Legjobb fan fiction podcast, Our Opinions Are Correct, Annalee Newitz és Charlie Jane Anders; Legjobb sorozat, Wayfarers, Becky Chambers.

A 2019-es Nebula díjátadójára a kaliforniai Woodland Hillsen került sor 2019. március 18-án, a nyertesek: Legjobb regény, The Calculating Stars, Mary Robinette Kowal; Legjobb kisregény, The Tea Master and the Detective, Aliette de Bodard; Legjobb kisregény, „Páratlan, nagy, ártalmatlan”, Brooke Bolander; Legjobb novella, „George Washington kilenc néger fogának titokzatos története”, P. Djèlí Clark; Legjobb fickiós játék, Black Mirror: Bandersnatch, Charlie Brooker. Az Andre Norton-díjat Tomi Adeyemi kapta meg a Vér és csont gyermekeiért, a Ray Bradbury-díjat pedig Phil Lord és Rodney Rothman a Pókember: Irány a Pókverzum! forgatókönyvéért. Az SFWA Damon Knight Nagymester-díjat William Gibson vehette át.

A World Fantasy-díjátadón, amelyre a 45. World Fantasy Conventionön került sor Los Angelesben, 2019. október 31. és november 3. között, az alábbi díjakat adták át: Legjobb regény: Witchmark, C. L. Polk; Legjobb kisregény: „The Privilege of the Happy Ending”, Kij Johnson; Legjobb novella: (döntetlen) „Ten Deals with the Indigo Snake”, Mel Kassel és „Like a River Loves the Sky”, Emma Törzs; Legjobb antológia: Worlds Seen in Passing, szerkesztette Irene Gallo; Legjobb válogatás: The Tangled Lands, Paolo Bacigalupi és Tobias S. Buckell; Legjobb képzőművész: Rovina Cai; Különleges elismerés szakmabelinek: Huw Lewis-Jones, The Writer’s Map: An Atlas of Imaginary Lands; Különleges elismerés nem szakmabelinek: Scott H. Andrews, Beneath Ceaseless Skies. Az életműdíjat Jack Zipes és Hayao Miyazaki vehették át.

A 2019-es Campbell-emlékműdíj nyertese Sam J. Miller volt az Orkavárosért; a Theodore Sturgeon-emlékműdíjat Annalee Newitz kapta a „When Robot and Crew Saved East St. Louis”-ért; a 2019-es Clarke-díj nyertese pedig Tade Thompson volt a Rosewaterért. Az említett és a további díjakról bővebben a kiváló Science Fiction Awards Database oldalán (www.sfadb.com) lehet olvasni.

Sajnos minden évben el kell búcsúznunk fantasztikus alkotóktól. A tavalyi év során többek között az alábbi személyek hagytak itt minket: az SFWA Nagymester-, World Fantasy Életműdíjas Gene Wolfe, a Science Fiction Hírességek Csarnokának egyik tagja, Az Új Nap könyve című úttörő, tizenhárom kötetes sorozat szerzője, amelyért négyszer megkapta a World Fantasyt, kétszer a Nebulát, és kilencszer jelölték a Hugóra; a World Fantasy Életműdíjas Carol Emshwiller, a Carmen Dog, a Mister Boots, a The Secret City, a Philip K. Dick-díjas The Mount és a World Fantasy-díjas The Start of the End of It All and Other Stories szerzője, akit négyszer jelöltek Nebulára, novella kategóriában kétszer nyert is; a kiadó Betty Ballantine, aki társalapítója volt a Bantam Booksnak és a Ballantine Booksnak néhai férjével, Iannel, és aki a Penguin Books megalapításával segített bevezetni a mass market puhafedeles kiadványokat az amerikai piacra; Vonda N. McIntyre, aki a „Köd, Fű és Homok”-ért, a Dreamsnake-ért, és A nap és a hold daláért megnyerte a Nebulát, társalapítója volt a Clarion West írói műhelynek, és 2010-ben kitüntették a Kevin O’Donnell Service to SFWA Award elismeréssel; Barry Hughart, a Bridge of Birds és folytatásai, a The Story of the Stone és az Eight Skilled Gentlemen World Fantasy-díjas szerzője; Robert S. Friedman, a Rainbow Ridge Books és a The Donning Company nevű specialty kiadó alapítója; az ausztrál Andrew McGahan, a Ships Kings fantasykisregények és számos pozitív fogadtatásban részesült önálló regény szerzője; a kétszeres Campbell-díj finalista Carrie Richerson, akit „Love on a Stick” című novellájáért a Gaylactic Spectrum-díjra is jelöltek; az elzászi szerző és képzőművész Tomi Ungerer, aki 1998-ban gyerekkönyv-illusztrátorként Hans Christian Andersen-érmet kapott; W.E. Butterworth, ismertebb nevén W.E.B. Griffin, aki katonai és bűnügyi regényeket írt; Gillian Freeman, a The Leader című, fasizmusról szóló SF-regény szerzője; Janet Asimov, aki sikeres pszichiáter volt, és krimiket és SF-eket is írt, többet férjével Isaackel; az antológiaszerkesztő Hugh Lamb, aki az A Tide of Terror című reprint antológiával kezdte a karrierjét, főleg a hetvenes években dolgozott, de az évszázad végéig aktív maradt; Charles Black, a tizenegy Black Books of Horror szerkesztője, amelyek közül kettőt British Fantasy-díjra jelöltek; W.H. Pugmire, aki horrort és kifejezetten lovecrafti ihletésű írásokat jegyzett; Allan Cole, aki Chris Bunchcsal dolgozott együtt a Sten sorozaton; Tamara Kazavcsinszkaja, a Foreign Literature című orosz magazin szerkesztője, továbbá angolból és lengyelből fordított különböző műveket, többek között Stanislaw Lem írásait; az orosz Szergej Pavlov, a Moon Rainbow írója és a Moon Rainbow-díj alapítója; Walter Harris, a The Day I Died, a Saliva és a The Fifth Horseman című regények szerzője, továbbá A fekete lagúna szörnye és A londoni vérfarkas című filmek alapján írt könyvek írója; a bengáli Adrish Bardhan, az Ascharya, India első SF-magazinjának és később a Fantastic című magazinnak a szerkesztője, aki a bengáli SF-ben végzett munkájáért Sudhindranath Raha-díjban részesült; a Stoker-életműdíjas Dennis Etchison, a The Fog, a Darkside és a California Gothic című regények szerzője, akit több World Fantasyvel és British Fantasy-díjjal tüntettek ki; a lengyel szerző és szerkesztő Maciej Parowski, aki a Nowa Fantastykát szerkesztette, és a Czas Fantastyki főszerkesztője volt; Milan Asadurov, aki megalapította a Galaxy imprintet Bulgáriában, ahol Asimovot, Bradburyt, a Sztrugackij fivéreket és Le Guint adott ki; J. Neil Schulman, aki az Alongside Nightért és a The Rainbow Cadenzáért Prometheus-díjat nyert, és aki a „Profile in Silver” című Alkonyzóna-epizódot írta; Robert N. Stephenson, az Altair magazin szerkesztője és kiadója, több antológiát is szerkesztett, és „Rains of la Strange” című novellájáért 2011-ben Aurealis-díjjal tüntették ki; a kétszeres Prometheus-díjas Brad Linaweaver, a Moon of Ice, az Anarchia és több tévésorozat írója; Melissa C. Michaels, aki 1979-ben kezdett prózát megjelentetni, és öt kötetet írt a Skyrider sorozatba, emellett további regényeket is jegyzett; az SFWA Author Emeritus kitüntetésben részesült Katherine MacLean, akinek első novellája 1949-ben jelent meg, és „The Missing Man” 1972-es kisregényéért megkapta a Nebulát; Terrance Dicks, aki több Ki vagy, Doki? epizódot is írt, 1968 és 1974 között dramaturgként dolgozott a sorozaton, és szintén közreműködött a The Avengers, a Moonbase 3 és a Space: 1999 készítésénél; Hal Colebatch, a heroikus fantasyket elemző Return of Heroes szerzője, a J.R.R. Tolkien Encyclopedia közreműködője, és több sztorit is írt Larry Niven Man-Kzin Wars sorozatába; John A. Pitts, aki 2006-ban kezdett novellákat publikálni, és J.A. Pitts néven a Black Blade Blueszal kezdve 2010-ben regényeket; Michael Blumlein, a The Movement of Mountain, az X,Y, a The Healer című regények, továbbá négy novelláskötet szerzője, akit jelöltek World Fantasyre, Stokerre és Tiptree-díjra; a World Fantasy Életműdíjas Gahan Wilson, akinek képregényes munkásságát a horror, a fantasy és a humor keverése tette egyedivé, és művei a Playboyban, a The Magazine of Fantasy and Science Fictionben és más magazinokban jelentek meg; a forgatókönyvíró D.C. Fontana, aki íróként és dramaturgként sokáig dolgozott a Star Treken, és szintén közreműködött a Buck Rogers in the 25th Century, a Babylon 5, a The Six Million Dollar Man, a Világok harca és számos más tévésorozat elkészítésében; Andrew Weiner, aki Angliából Kanadába emigrált, a Station Gehenna című regénnyel debütált, és ezt követték a Getting Near the End és a Boulevard des disparus című kötetei.

Ezzel pedig megérkeztünk a kezdet végéhez. Jöhetnek maguk a novellák! Izgalmas időket élünk, mind a nagyvilágban, mind a science fiction közegében, és láthatjuk, hogy ez utóbbi alkotói minden erejükkel igyekeznek szembenézni korunk sürgető problémáival. Én már a jövő évi antológiába szánt írásokat olvasom, és alig várom, hogy megoszthassam őket. Egyelőre azonban csak annyit mondok, remélem, mindenkinek annyira tetszenek majd az alábbi novellák, mint nekem. Találkozzunk ugyanitt jövőre is!

Jonathan Strahan

Perth, Nyugat-Ausztrália

2020. január

Roboz Gábor fordítása

KÖNYVESBOLT AMERIKA LEGVÉGÉN

CHARLIE JANE ANDERS

Charlie Jane Anders (www.charliejane.net) legutóbb megjelent műve a The City in the Middle of the Night című regény. Regényei a Nebula-, Crawford- és Locus-díjjal kitüntetett Minden madár az égen (All the Birds in the Sky), valamint a Lambda Literary Award-nyertes Choir Boy. Ő a szerzője a Rock Manning Goes For Broke című kisregénynek és a Six Months, Three Days, Five Others című novelláskötetnek. Novellái a Tor.com, a Boston Review, a Tin House, a Conjunctions, a Magazine of Fantasy and Science Fiction, a Wired Magazine, a Slate, az Asimov’s Science Fiction, a Lightspeed oldalain, valamint számtalan antológiában is megjelentek. Six Months, Three Days című novelláját Hugo-díjjal jutalmazták, „Ne vádolj és nem perelek” (Don’t Press Charges and I Won’t Sue) című novellája pedig elnyerte a Theodore Sturgeon-díjat. Hamarosan új novelláskötete jelenik meg Even Greater Mistakes címmel. Charlie Jane szervezi a Writers With Drinks elnevezésű havi felolvasóestet, emellett pedig Annalee Newitz mellett az Our Opinions Are Correct című podcast egyik műsorvezetője.

A könyvesbolt egy domb tetején áll. Két bejárat, két palakővel szegélyezett feljáró, két egyforma tábla, mely az Első és Utolsó Oldal olvasóit üdvözli, és középütt maga a hatalmas, kék épület, olyasforma, mint egy régimódi pajta, cseréppel fedett félnyeregtetővel és öblös ereszekkel. Senki sem tudta, hány könyv lehet odabent, még Molly, a tulajdonos sem. De ha itt nem találsz meg egy könyvet, azt valószínűleg még meg sem írták.

A két feljáró két, hajszálra azonos bejárathoz vezet, előttük egyforma háncs lábtörlők, az ajtón túl kék deszkapadló, orgona- és régikönyv-illat – azonban, attól függően, melyik bejáraton lép be az ember, két különböző üzlet fogadja, két külön pénztárral, kétféle pénz számára.

A kaliforniai oldalról érkező olvasók szemébe legelőször egy falikép ötlik, amelyen mindenféle korú, alakú és bőrszínű nők táncolnak kézen fogva. Az új megjelenéseknek fenntartott polcra pillantva Colorado Springs és Santa Fé életükért küzdő apró kiadóinak köteteit pillantják meg: irodalom, költészet, kultúratudományok. Az ajtó melletti polcokon ezen az oldalon bőven akadnak nőtudománnyal és queerelmélettel foglalkozó munkák, de klasszikus művek széles választéka is, Virginia Woolfig és Zora Neale Hurstonig visszanyúlóan. És persze vadonatúj puha fedelű könyvek is.

Ha az olvasó az amerikai oldalon lép az üzletbe, hasonló elrendezéssel találkozik, a falon azonban a közeli Sziklás-hegységről készült jókora festményt látja. A kínálatban több a vallásos tárgyú könyv, és van néhány, konzervatívabb megközelítést alkalmazó történelmi munka. A szépirodalmi választék inkább Faulkner, Thoreau, Hemingway, na meg Ayn Rand felé húz, és több esszékötet is akad az összetartó családok és az önfenntartás témakörében. Persze innen sem hiányozhatnak az olcsó puha fedelű thrillerek, háborús regények, és a gatlinburgi nyomdaóriás legfrissebb kötetei. Persze a romantikus regények sem.

Lépjen be bár az ember bármelyik ajtón, továbbhaladva könyvespolcok valóságos labirintusában találja magát. Mindenütt rejtett zugok és benyílók: itt egy science fiction- és fantasybarlang, ott egy színművészeti munkákkal teli alkóv, és egy jókora szárny a történelmi és szociológiai tárgyú műveknek. Ennek az egyik falát teljes egészében a Nagy Szétválás okait tárgyaló kötetekkel teli polcok borítják. Előfordul persze, hogy valaki átküzdi magát a túltáplált kígyókként tekergőző folyosók kanyarulatain és a piros szőnyeges, két ütött-kopott kanapéval berendezett hatalmas központi olvasótermen, egészen a túloldali bejáratig. De az üzletet alapvetően úgy rendezték be, hogy minden vendég megmaradhasson a saját valóságában.

Az Amerika és Kalifornia közötti tényleges határt, amelyet másutt őrtornyok, útakadályok, figyelmeztető táblák és borzalmasan drága szuvenírekkel teli bódék jeleznek, az Első és Utolsó Oldal területén egy jókora könyvszekrény képviseli, amelynek polcain válással kapcsolatos önsegítő könyvek sorakoznak.

Mindkét irányból, több száz mérföldnyi távolságról érkeztek ide olvasók. Jöttek hidroelektromos autóval, szolárbiciklivel, mecha-lovon és turistabusszal, hogy megszerezzenek valamilyen könyvet, amely nélkül nem tudnak élni. Elektronikus könyveket persze be lehetett szerezni a Megosztón keresztül is, de fennállt a veszélye annak, hogy azok a közösségi szerkesztés, a célzott hirdetések vagy random kommentárok miatt élvezhetetlenek, vagy egyszerűen csak szart se érnek. Előfordult, hogy valaki, miközben A föderalistát olvasta az E-szközén, egy teljesen új bekezdésre bukkant benne az állampolgárok jogairól és kötelességeiről – esetleg pár oldalnyi szövegre a hajkrémekről, csak mert előző nap rákeresett egy ilyen termékre. Arról nem is beszélve, amikor ugyanaz a cím akár teljesen más tartalommal jelent meg Kaliforniában, mint Amerikában. Egyedül a tinta és papír (vagy, újabban, a Pap1r) garantálta a minőséget, na meg persze a könyvek megtapintásának, megszaglászásának, végiglapozásának, gerincük kihajtásának érzékszervi élményét.

Molly úgy vélte, könyvekre mindenkinek szüksége van. Mindegy, hol élnek, kit szeretnek, miben hisznek, kiket akarnak megölni. Könyv mindenkinek kell. Abban a pillanatban, hogy valaki elkezd a könyvekre valamiféle exkluzív klub kellékeiként, azokra pedig, akik szeretik a könyveket, felsőbbrendűként gondolni, máris rossz könyvárussá vált.

A könyv a legjobb eszköz arra, hogy felfedezzük, mit gondoltak más emberek, még mielőtt mi megszülettünk. Az író meg olyasvalaki, aki minden tőle telhetőt megtesz, hogy rendszert teremtsen a dolgai között, a kudarcában pedig talán rejlik valami tanulság, ami segíthet nekünk ugyanebben.

Voltak, akik azt kérdezték Mollytól, nem lenne-e egyszerűbb, ha az üzletnek csak egy bejárata lenne. Miért nem kényszeríti ezzel rá az amerikaiakat és a kaliforniaiakat, hogy szóba elegyedjenek – vagy miért nem hívja fel a figyelmüket olyan könyvekre, amelyek egy kicsit kitágítanák a szemben álló felek nézőpontját? Molly ilyenkor azt felelte, neki az üzlettel kell foglalkoznia, és ha sikerül mindenkit ellátnia olvasnivalóval, az épp elég. Ha mást nem is, annyit elért ezzel, hogy az ő üzlete volt a határsáv legbékésebb helyőrsége. Itt nem gyülekeztek emberek a határ két oldalán azért, hogy üvöltözzenek egymással.

Ezeknek az üvöltözőknek egy része még az Amerikai Egyesült Államokban nőtt fel, de most úgy viselkedett, mintha ez a két ország mindig is ellenfélként állt volna egymással szemben.

Bármelyik bejáraton is érkezett az ember, legelőször valószínűleg Phoebere figyelt fel. Phoebe vékonyka volt, szertelen és örökmozgó, egy lépésre a felnőttkor küszöbétől. Ahogy szaladgált, mezítlábas léptei nyomán soha egyetlen polc se rezzent meg, egyetlen kötet sem hullott a földre. Jöttét mindig megelőzte a nevetése. Molly lánya általában kantáros farmernadrágot és olcsó vászonblúzt viselt, esetleg hosszú szoknyát vagy csipkeszegélyű ruhákat, na meg műanyag karkötőket és nyakláncokat. A fülét még nem fúratta ki.

A határ mindkét oldaláról érkezők szerették Phoebet, olyan volt számukra, mint egy távolból felhangzó, örömteli rikoltás, vagy az a leheletnyi boldogság, amikor az ember a virágágyakon szalad át.

Molly régebben mindig unszolta a lányát, hogy játsszon odakint, a szabad levegőn. Ez olyan anyásan hangzott, márpedig a nő folyamatosan rettegett attól, hogy rossz anyának bizonyul, mivel gyakorlatilag a könyvesboltjával élt házasságban – igaz, itt bőven akadtak könyvek a gyermeknevelésről. De titokban örült, hogy Phoebe nem fogadott szót, és inkább odabent olvasott folyamatosan. Remélte, hogy a lánya sose növi ki a félénkségét, és hogy ők ketten meghúzódnak majd az Első és Utolsó Oldal falai között, és csak a vászonfüggönyökön keresztül vetnek lapos pillantásokat a világra – már amikor nem olvasnak.

Aztán Phoebe tizennégy éves lett, és egyszeriben minden idejét odakint kezdte tölteni. Órákra eltűnt Molly szeme elől. Körülbelül ekkor történt, hogy váratlanul megszépült és megnyúlt, karcsú nyakában csak úgy libegett vörösesbarna copfja, ahogy az amerikai oldal fákkal szegélyezett, girbegurba utcáiban lakó többi gyerekkel rohangált, meg azzal a párral, aki átszökött játszani Kaliforniából. A határ ezen szakaszát nem őrizték valami szigorúan. Ha az ember tudta, merre menjen, egy göröngyös, sziklás dombon – a közeli Sziklás-hegység egy árnyékán – átkelhetett egyik országból a másikba.

Phoebe és tizenkét-tizenöt éves kölykökből álló bandája kincskeresőset játszva letaposta a határ közelében magasra nőtt füvet, vagy a sziklák közt felállított „erődöt” ostromolta meg. A lány, ha észrevette az anyját, felé fordult és integetett, aztán futott tovább a poros hegyoldalon Zadie-hez és Markhoz, akik a kaliforniai oldalról lopództak át, vászon hátizsákjukban játékokkal és mindenféle kacattal. Néha egy egész csapatnyi gyereket hozott magával a könyvesboltba, töltött nekik vizet vagy Molly házi gyömbérszörpjét, a gyerekek pedig megálltak egy pillanatra.

– Helló, Ms. Carlton – mondták, és már szaladtak is kifelé megint.

A gyerekek többnyire zajos csapatban rohangáltak, és játék fúvócsövekkel lövöldöztek egymásra. Volt, hogy naplemente után is kint maradtak a leginkább elvadult részen, a fák és páfrányok között, olyan későig, hogy Molly néha már majdnem ráírt a többi helybéli szülőre E-szközön, de aztán észrevette a fatörzsek és a kicsavarodott ágak között felvillanó fényfoltokat. Mindig megkérdezte Phoebet, mit csinálnak abban a parányi ligetben, ami az „erdő” elnevezésre is alig szolgál rá, és a lánya mindig azt felelte, semmit. Csak úgy elvannak. Molly azonban elképzelte őket, odakint, a holdfényben, amelyet el-eltakar előlük a sűrű lomb – akármit csinálhatnak ott. Lehet, hogy isznak, drogoznak, vagy üvegpörgetőst játszanak.

Még ha szerette is volna szemmel tartani a lányát, Molly nem hagyhatta felügyelet nélkül a könyvesboltot. A két országra szabott elrendezés miatt legalább két embernek mindig dolgoznia kellett, egynek-egynek mindkét pénztárnál, és a legtöbb munkatárs, akit felvett, csak egy-két hónapot bírt ki, aztán kénytelen volt hazautazni, amikor a családja megrettent az utóbbi időben szállingózó pletykáktól egy újabb, küszöbönálló háborúról. Molly E-szközén naponta felugrott egy sor propagandahír mindkét fél részéről: az egyik azt bizonygatta, hogy a szomszédos ország elnyomó teokrácia, az meg, hogy a másik istentelen húsdaráló. Közben pedig mindenki hallott róla, hogy mindkét ország nagy erőkkel vadászik az utolsó, aranyat érő vízkészletekre. Néha – amikor Kalifornia robotrajokat küldött mélyen a felszín alá – tényleg hallották is a kutatás hangjait. Az emberek visszafojtott lélegzettel vártak.

Molly a kaliforniai oldalon dolgozott a pultban, és mint mindig, igyekezett, hogy ne üljön ki az arcára a meglepetés egy-egy vevő furcsa tetoválásai, vagy a koponyájába csatlakoztatott, ezüstfényű vezetékek láttán. Köztudott volt, hogy a kaliforniaiak lelkesen összevagdossák a testüket és az agyukat ezért-azért, a programozható fogamzásgátlástól kezdve az agyukat az Anoth Komplexummal összekötő implantátumokig. Molly mosolygott, csevegett az emberekkel, könyveket ajánlott nekik – csalhatatlanul emlékezett rá, ki mit vásárolt régebben –, egyszóval vevőként bánt mindenkivel, azokkal is, akik a nyakában lógó feszület láttán ciccegtek egy sort, mert hiszen Mollyt nyilvánvalóan belekényszerítették a hitébe.

Egy nap bejött egy törzsvásárló, Sander. Egy ritka könyvet keresett, amely az Egyesült Államok utolsó napjaiban jelent meg: Hope Dorrace kötetét a fenntartható gazdálkodásról és az állati tudatról. Ezt az esszékötetet valamiért még senki sem töltötte fel a Megosztóra. Molly megnézte a flancos számítógépén: volt belőle egy példányuk, de amikor odavezette Sandert a polchoz, ahol a könyvnek lennie kellett volna, nem találta.

Sander rámeredt a polcra, ahol az Ami e tájon él című kötetnek lennie kellett volna, sápadt, kerek arca ráncokba szaladt. Egyetlen tetoválása volt csak, egy csillogó páncélt viselő lepke. Kopaszra nyírt tarkójából kábelek omlottak alá. Valamilyen mérnökként dolgozott az Anoth Komplexumban.

– Hmm. Itt kellene lennie – mondta Molly. – De megnézem, lehet, hogy eladtuk a, hát, a túloldalon, és valamiért nem regisztráltuk az eladást. – Sander biccentett, és követte Mollyt Amerikába. Molly átnyomakodott a kasszában ülő Mitch mögött, és tucatnyi papírfecnit áttúrva megtalálta, amit keresett. – Ó. Igen. A fenébe.

Az Ami e tájon él egyetlen készleten lévő példányát az amerikai oldalról érkező egyik törzsvevőjüknek adták el, egy Teri Wallace nevű, ősz hajú nőnek. Mollyval ugyanabba a templomba jártak, a lánya, Samantha pedig együtt játszott Phoebevel és a barátaival. Teri most is itt volt, egy szakácskönyvet keresett. Mitch épp az előbb látta. Teri sajnos még az átlag amerikaiaknál is jobban utálta a kaliforniaiakat. A Sanderhez hasonlóakat különösen nem állhatta.

– Hát, úgy néz ki, nemrégiben eladtuk, csak ezt nem vezettük át a készletnyilvántartásba, ami, nos, előfordul néha – mondta Molly.

– Ez lényegében hamis reklám – húzta ki magát Sander, aki – mint a kaliforniaiak általában – sérelemként élte meg, ha a dolgok nem a lehető leghatékonyabb módon alakulnak. – Azt mondta, megvan maguknak a könyv, holott tudnia kellett volna, hogy nincs.

Molly előre eldöntötte, hogy nem árulja el Sandernek, kinek adta el a Hope Dorrace-kötetet, Sander etikus kiskereskedelmi kommunikációról szóló kifakadásának tetőpontján azonban megjelent köztük Teri, kezében egy könyvvel a fantasztikus salátákról. Amint Sanders kimondta a Dorrace-könyv címét, Teri felkapta a fejét.

– Azt nemrég vettem meg – jegyezte meg.

Sander megfordult, és rámosolygott.

– Ó. Örülök, hogy megismerhetem. Sajnos a könyvet, amit megvett, eredetileg nekem ígérték. Ki tudunk találni valamiféle megoldást? Esetleg azon az alapon, hogy kinek van rá nagyobb szüksége, mert nekem rendkívül fontos lenne. – Sander azonnal átváltott a problémával szembesülő kaliforniaiak hiperracionális, eltökélt beszédmodorára.

– Bocs – mondta Teri. – Fizettem érte, hozzám került. Már az enyém.

– De hát számtalan módja lenne annak, hogy… mármint, kölcsönadhatná, én meg digitalizálnám, aztán ép állapotban visszajuttatnám önnek.

– Nem ép állapotban tartok rá igény, hanem a jelenlegi állapotában.

– De…

Molly érezte, hogy a beszélgetés jó eséllyel három mondaton belül átmegy nyílt ellenségeskedésbe. Teri meg fogja sérteni Sandert, vagy közvetlenül, vagy azzal, hogy milyen neműként hivatkozik rá. Sander pedig burkoltan vagy nyíltan lehülyézi Terit. Egyszerű megoldás lett volna, ha Molly megvesztegeti Terit egy ajándékkönyvvel vagy egy kuponnal, cserébe azért, hogy kölcsönadja a könyvet Sandernek, aki aztán különleges lapozórobotok segítségével digitalizálja. De ezt a vitát lehetetlen észérvekkel eldönteni. Főleg így nem, hogy a felek egymásra vagdalkoznak.

Így aztán Molly elővette a legszélesebb mosolyát.

– Sander – kezdte. – Most jut eszembe, félretettem magának egy ritkaságot a pszichológia-filozófia részlegen. Már rég oda akartam adni, de mindig kiment a fejemből. Jöjjön, megmutatom. – A karjánál fogva finoman odébb húzta Sandert, és visszatessékelte a polcok labirintusába. Amíg el nem hagyták Amerikát, Sander egyre Teri irracionális önzésére panaszkodott.

Mollynak fogalma sem volt, pontosan mi is az a különleges könyv, amit elmondása szerint Sandernek tartogatott, de úgy gondolta, mire átküzdik magukat a Romantikus Regények Szorosán és az életrajzok szerpentinén, addigra kitalál valamit.

Phoebe egy szerelmi háromszögbe keveredett. Molly erre apránként ébredt rá, elcsípett beszélgetésfoszlányokból (pedig igyekezett nem hallgatózni), és abból, amit a többi gyerek viselkedéséből megfigyelt.

A Molly által látogatott templom lelkészének fia, Jonathan Brinkfort újabban elég bűntudatos képpel kerülgette Phoebet – mintha tartozna valakinek az üvegpörgetősben. Jon magas volt és hallgatag, vonzó, szögletes arcvonásokkal. Ha csak a legkisebb vita is támadt a gyerekcsapatban, ő megfontoltan, méltóságteljes komolysággal lépett fel a békítő szerepében. Kisfiú kora óta Molly látta el léghajós kalandregényekkel, és még sose tapasztalta, hogy Jon ne találná a szavakat.

Aztán ott volt Zadie Kagwa. Az apja második generációs ugandai bevándorló volt, aki a nagyon régi sci-fit kedvelte. Zadie vállán egy friss tetoválás díszlett – egy pitypangfej, a szélben szálló magokkal –, raszta tincsei közül egy sor üvegszálas gyöngy tekergőzött elő. Neki szerteágazó ízlése volt a könyvek terén, a tudománytól és a matematikától kezdve a radikális politikán át egészen a lovastáboros-csajos regényekig sok mindent szeretett. Phoebe fülébe sugdosott, és apró ajándékokat hozott neki Kaliforniából – például furcsa, chilipaprikával ízesített cukorkát.

Molly el tudta képzelni, mit kellene hallgatnia a templomban, ha a lánya egy másik lánnyal – ráadásul egy kaliforniaival – bonyolódna természetellenes viszonyba, ahelyett, hogy egy kedves amerikai fiúval randizna, aki véletlenül pont Canon Brinkfort fia.

Phoebe azonban egyik lehetőség iránt sem mutatott érdeklődést. Ugyanazzal a félénk mosollyal fogadta Jon eldadogott bókjait, mint Zadie ajándékait.

Molly és Phoebe átruccantak egy napra Kaliforniába. Az útlevelükbe belepecsételték az egynapos vízumot, aztán beszálltak Molly öreg háromkerekű Dancerébe. Szélturbinatelepek, katonai objektumok és a legújabb Anoth Felhő-Elme tervezet reklámtáblái mellett hajtottak el, mígnem megálltak egy étteremnél, ahol olyan sűrű turmixot kevertek, hogy behorpadt az ember homloka, mire felszippantotta az első kortyot a szívószállal.

Phoebe szótlan volt aznap. Amikor épp nem a turmixot szürcsölte, karját maga köré fonva begubózott bő pufikabátjába. Molly megpróbálta szóra bírni, arról fecsegett, ki milyen könyveket vásárolt mostanában, vagy hogy mit jelez a nemzetközi kapcsolatok terén az, hogy Sharon Wong hirtelen rákapott a madármegfigyelésre. Phoebe csak a vállát vonogatta, mintha azt mondaná, egyszerűbb, ha a híreket olvasod. Nem mintha Molly ezt nem próbálta volna már meg.

Phoebe aztán egy fantasyregényről kezdett mesélni az anyjának. Hét hercegnőről szólt, akik növekedésre vagy romlásra képesek bírni a dolgokat a hatalmukkal. Néhányuk azonban csak akkor képes használni a növesztő képességét, amikor a többiek épp az ellenkező irányú képességüket használják. Az, akinek sikerül olyan magas sövényt növeszteni, hogy megvédjen a gnóm-trollok hadseregétől, elfoglalhatja a Kék Trónt, de az elején még azt sem tudják, hogy különbözik a hatalmuk, például, hogy csak más-más dolgokra van hatással. Aztán van egy csomó herceg meg udvarhölgy, akik a különböző hercegnőkbe szerelmesek, de senki sem lehet azzal, akivel igazán szeretne.

Ahogy Phoebe mesélt róla, a történet egyre komplikáltabban hangzott. Mollynak nem rémlett, hogy látta volna ezt a könyvet a boltban. Aztán rádöbbent: Phoebe nem olvasta ezt a könyvet. Ő írja, a valamelyik raktárhelyiségben tárolt régi számítógépek egyikén. Nem is tudta, hogy Phoebe ír.

– Mi lesz a vége?

– Nem tudom. – Phoebe megpiszkálta a maradék turmixot a pohárban. – Gondolom, össze kell fogniuk, hogy létrehozzák a sövényt, ahelyett, hogy vetélkednének egymással. De nehezebb lesz összehozni, hogy mindegyik hercegnő a megfelelő emberrel jöjjön össze. És hát, hogy a végén senki se érezze úgy, hogy mellőzték, vagy hogy nem találja a helyét a királyságban.

Molly bólintott, aztán megpróbálta kitalálni, mit mondjon arra, amit sejtése szerint a lánya valójában közölni akart ezzel.

– Hát, tudod, semmi okunk kapkodni, hogy mielőbb rájöjjünk, kit szeretünk, vagy hol a helyünk a világban. Néha eltart egy darabig. Nem baj, ha nem tudod mindenre azonnal a választ. Érted?

– Azt hiszem, ja. – Phoebe eltolta magától az üres poharat, és kinézett az ablakon. Molly várta, hogy mondjon még valamit, aztán egy idő után rájött, hogy ennyi volt a beszélgetés. Kamaszok.

Phoebe még kisbaba volt, amikor Molly megnyitotta az Első és Utolsó Oldalt, és a határ akkor még porózusabbnak tűnt. Mindkét oldal kormányzata egy különleges kereskedelmi zóna létrehozására törekedett, a vállalatok pedig speciális transznacionális működési engedélyt válthattak ki. Úgy tűnt, mindenki örül annak, hogy könyvesbolt nyílik, ráadásul kocsival könnyen elérhető távolságon belül. Molly számtalan köszönetben részesült már az üzlet puszta létezéséért. Antikvár könyveinek nagy részéhez hagyatékból jutott hozzá, de meglepően sokat kapott adományként is.

Molly azt akarta, hogy Phoebe közel legyen Kaliforniához – arra az esetre, ha Amerika egyszer csak valóra váltja a fenyegetését, és forszírozni kezdi ködösen megszövegezett erkölcsvédelmi jogszabályainak betartatását. De még inkább azért, mert Phoebe megérdemelte, hogy a lehető legtöbb különböző ember és történet között éljen, és minél többféle életszemléletet ismerjen meg. Molly emellett ravasz üzleti húzásnak tartotta, hogy egyszerre két országban áruljon: így két lehetséges piacot is lefed.

Egy darabig bár, hamburgerező és ruhaüzlet is működött a határon, de úgy szűntek meg sorra, hogy Molly szinte észre sem vette. Az Első és Utolsó Oldal más, mondta magának – az olvasástól senki nem rúg be, és nem áll neki balhézni.

Matthew a vásárlók rohamának egyik szünetében sántikált be a könyvesboltba. Molly szemügyre vette szakadt nadrágszárát, koszos kezét, és a felszáradt verejték csíkjait az arcán. A szeme se rebbent, sok hozzá hasonló állapotban lévő emberrel találkozott már. Szükségtelen volt ellenőriznie a nyakán lévő, törött szárnyakat ábrázoló billogot, amely azt jelezte, hogy a férfi az Appalache-régió Büntetés-végrehajtó Hivatal és a Glad Corporation fennhatósága alá tartozik. Csak biccentett, és betessékelte az üzletbe, még mielőtt valaki észreveszi vagy kérdezősködni kezd.

– Valamilyen önsegítő könyvet keresek – mondta Matthew. Sok sorstársa nyitott ugyanezzel. Valahol, valaki azt mondta nekik, hogy ez a jelszó, amiről Molly megismeri őket. Igazából nem létezett ilyen jelszó, nem is volt rá szükség.

A határ Amerika és Kalifornia között Molly könyvesboltján kívül még ezer és egy helyen volt őrizetlen, például azon a sziklás domboldalon is, ahol Zadie és a többi kaliforniai gyerek járt át játszani amerikai barátaikhoz. Túl sok volt az elhagyatott rész, kész pazarlás lett volna mindenhol őrjáratokat indítani, kerítést emelni vagy szenzorokat felszerelni. A kaliforniai oldalon egyébként az ebédjét sem fogyaszthatta el az ember anélkül, hogy vagy húsz számítógép ne követte volna közben. Matthew és a többiek azért választották a könyvesboltot, mert az a civilizációt jelképezte – vagy mert a neve mintha biztos átkelést ígért volna, könnyű utat az első oldaltól az utolsóig.

Molly ugyanazt tette, mint minden esetben, ha menekült érkezett hozzá. A lehető legrövidebb úton elkalauzolta Matthew-t a romantikus könyvektől a filozófián át a történelemig, onnan pedig át Kaliforniába. Tiszta ruhát adott neki az adományokat gyűjtő dobozból – amiről mindig azt mondta a vevőknek, hogy egy menhelynek tesz félre benne –, és elmondott neki mindent, amit arról tudott, kihez fordulhat, és hol találja meg, amire szüksége van. Beengedte a mosdóba, hogy amennyire lehet, megtisztálkodjon.

A vadonatúj kordnadrágot és buggyos, kárómintás pulóvert viselő Matthew átsántikált a könyvesbolton. Molly megkérdezte, ellássa-e a lábát, a férfi azonban megrázta a fejét.

– Régi sérülés.

Molly beletúrt az elsősegélydobozba, és adott neki egy tégely fájdalomcsillapítót. Matthew jobbra-balra kapkodta a fejét, mintha rejtett kameráktól tartana (nem voltak), és amikor, már a kaliforniai oldalra érve, Molly utánaszólt, hogy várjon egy percet, összerezzent, és hátrált egy lépést.

– Mi az? Valami baj van? Mi a baj?

– Semmi. Nincs semmi baj. Csak gondolkodom. – Molly minden menekültnek ajándékozott egy könyvet, hogy legyen valami társaságuk, bárhová is vesse őket a sors. Nem akart találomra választani, úgyhogy egy pillanatig figyelmesen nézte Matthew-t a történelmi szekció falilámpáinak tompa, borostyánszínű fényében. – Milyen könyveket szeret? Már persze az önsegítő műveken kívül.

– Sajnos nincs pénzem – mondta erre Matthew, de Molly csak legyintett.

– Arra nincs is szükség. Szeretnék adni magának egy könyvet az útra.

Ekkor megjelent Phoebe, és egy pillantással felmérte, mi a helyzet.

– Szia, anya. Üdv, a nevem Phoebe.

– Ő itt Matthew – mondta Molly. – Épp adni készültem neki egy könyvet az útra.

– Nem nagyon olvashattunk könyveket – mondta Matthew. – Volt egy kis könyvtár, de a használata kiváltságnak számított, és a jó magaviselet nem volt elég, hogy az ember kiérdemelje. Ahhoz az kellett, hogy… – Itt Phoebere pillantott, mert amit mondani készült, az nem gyerekfülnek való volt. – A Bibliát viszont olvashattuk… bizonyos részeit szinte kívülről tudom.

Molly és Phoebe összenéztek. Matthew nyugtalanul topogott.

– Brown atya történetei – mondta végül Phoebe.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Molly.

Phoebe bólintott. Egy őz gyorsaságával iramodott el és tért vissza egy puha fedelű G. K. Chesterton-kötettel, akkorával, amekkora pont befér egy nadrágzsebbe.

– Ez egy régi kedvencem – mondta Matthew-nak. – Istenről és a vallásról is szó van benne, de igazából egy jó kis detektívtörténet-válogatás, aminek a lényege végül is mindig az emberi természet megismerése.

Matthew furcsa torokhangon – mintha köhögési kényszer kínozná – többször is köszönetet mondott mindkettőjüknek, de leintették. A könyvesbolt kaliforniai térfelére érve megvárták, míg tiszta lesz a levegő, aztán kiterelték az üzletből, és megmutatták neki a legkönnyebben járható, de azért elég fedezéket nyújtó ösvényt, amely a főút vonalát követte. Matthew átsprintelt a kavicsos parkolón, intett nekik, de ezt leszámítva nem nézett vissza.

Kalifornia elnöke kellemes húsvéti ünnepek helyett kellemes tavaszi napfordulót kívánt Amerika elnökének. Az amerikai elnök sajtókonferenciát hívott össze, hogy megvitassák ezt a megbocsáthatatlan sértést. Az amerikai erkölcsügyi miniszter, Wallace Dawson lebuzizta Kalifornia meleg legfőbb ügyészét. Kalifornia csapatokat küldött a határra „gyakorlatozni”, Molly egész éjjel hallgatta a vaktöltények durrogását. (Legalábbis remélte, hogy vaktöltények.) Amerikai harci gépek és drónok szelték át az eget a határ mentén. Kalifornia vízkutató robotrajának sikerült elérnie a sziklaköpeny mélyén rejtőző óriási vízkészletet, amelyről azonban mind ők, mind az amerikaiak azt állították, hogy az ő territóriumuk alatt húzódik.

Molly E-szközén egyre-másra ugrottak fel a propagandával átitatott „hírek”, mintha a két szemben álló fél direkt hergelni akarta volna az embereket. Az amerikai média egy New Sacramentó-i várandós nő esetén lovagolt, aki elvetélt, mert a fogamzásgátló implantjára hibás firmware-frissítés érkezett, és szemléletes képeket festett bandaháborúkról, drogokról, prostitúcióról és hasonlókról. A kaliforniai hírcsatornák eközben száztíz százalékos erőfeszítéssel gondoskodtak róla, hogy senki ne felejtse el: Amerikában a nemi erőszakot elszenvedett kamaszokat kényszerzubbonyban, elzárva tartják, hogy biztosan megszüljék a gyereküket, a rendőrök pedig ütlegelik és könnygázzal támadják a békés tüntetőket.

Mostanában majdnem mindennap akadt egy amerikai vásárló, aki készleten nem lévő könyveket keresett. Molly úgy döntött, berendel egy nagyobb mennyiséget az Amiért kiállunk című, regényhosszúságú, az individualizmussal és a keresztény értékekkel foglalkozó kiáltványból, amely épp csak hogy bestialitással és kannibalizmussal nem vádolta meg a kaliforniaiakat. Ebből azonban egy darabot sem tudtak szállítani, mert épp akkor nyomták az új kiadást. A mi népünk című kötet árusítását ugyanakkor Molly kerek perec megtagadta: ez sértő karikatúrákat tartalmazott a New Sacramentóhoz hasonló, zsúfolt nyugati városokban élő fekete és barna bőrű emberekről, valamint „tudományos” elméleteket, alacsonyabbnak tartott intelligenciájukat illetően.

Pedig egyre csak jöttek a vásárlók, és mind A mi népünket keresték. Molly fogadni mert volna, hogy pontosan tudják, egyetlen példánya sincs belőle, és csak dacból csinálják.

– Arról van szó, hogy egyesek úgy érzik, különbnek képzeled magadat – mondta neki Norma Verlaine, akinek nagyszájú, szőke lánya, Samantha Phoebe egyik barátja volt. – Ahogy itt ülsz a puccos székeden, próbálsz mindkét fél kedvére tenni, és eldöntöd, mit szabad olvasni és mit nem. Szó szerint bíráskodsz felettünk.

– Nem bíráskodom én senki felett – felelte Molly. – Én is itt élek, Norma. Minden vasárnap ott vagyok a templomban, csakúgy, mint te. Nem bíráskodom.

– Mondod te. De A mi népünket mégsem lehet kapni nálad.

– Nem, mert az a könyv rasszista.

Norma Reggie Wattshoz fordult. Reggie két gyereke, Tobias és Suz szintén Phoebe bandájába tartozott.

– Hallottad ezt, Reggie? Rasszistának nevezett.

– Nem neveztelek semminek. A könyvről beszéltem.

– A könyv árulkodik az olvasójáról – mondta erre Reggie, aki keletebbre dolgozott, a mintegy ötven kilométerre lévő, nagy villamos erőműben. Összevonta bozontos szemöldökét, és beszéd közben kicsit meggörnyedt. – És az is árulkodik az emberről, hogy honnan származik.

– Eljön majd a nap, amikor egyszer és mindenkorra el kell döntened, melyik országhoz tartozol – mondta Norma. Aztán még mielőtt elhalványulhatott volna fejük fölött a glória, mindketten távoztak.

Molly úgy érezte, rágja valami belülről. Gyerekkorában látott egyszer egy rajzot, amelyen egy „könyvmoly” rágta magát keresztül egy könyvön. Őbelé is szabályos, kerek lyukat nyűtt valami, és azon a részén már nem lehetett kibetűzni az írást.

Molly az eladási bizonylatokat nézte át éppen – mióta Sander és Teri összerúgta egymással a port, paranoid módon ügyelt rá, hogy az amerikai eladásokat rögzítsék a számítógépen –, amikor a földrengés elkezdődött. Néhány könyv lepottyant a polcokról, a legtöbb azonban a helyén maradt, annyira szorosan álltak egymás mellett. A föld alatti rezgések visító, csikorgó zajától Mollynak zúgni kezdett a füle. Amint sikerült visszanyernie az egyensúlyát, az E-szközére nézett, de először semmilyen információt nem látott rajta. Aztán felugrott egy új hír: Kalifornia magának követeli a földmélyi vízkészleteket, és neki is áll azokat a lehető leghamarabb kitermelni. Amerika pedig ezt háborús cselekményként értelmezi.

Phoebe, mint általában, most is a barátaival volt valahol. Molly üzent neki az E-szközön, aztán kiment az ajtó elé, és kiáltozva hívta a lányát. A föld alatt még mindig tört-zúzott valami, de vagy Molly füle szokta meg a zajt, vagy már messzebbről jött a hang.

– Phoebe?

Molly a kétsávos utakat rótta, és párpercenként az E-szközre lesett, hátha Phobe válaszolt az üzenetére. Azt mondogatta magának, nem esik pánikba, ha naplementéig nem találja meg a lányát – aztán lement a nap, és új határidőt kellett szabnia a pániknak.

A közelben elbődült valami nagy és erős. Molly megtántorodott. A fülsüketítő zajban valamiféle nagyragadozó forró leheletét érezte az arcán. Egy pillanattal később ráébredt, hogy három Stalker-osztályú repülő húzott el felette igen alacsonyan, lopakodó módban – ilyenkor az ember nem látja, de hallja és érzi őket.

– Phoebe? – kiáltotta, ahogy elérte a hosszú főutca végét, ahol az egyetlen élelmiszerbolt és az étkezde állt. – Phoebe, ott vagy? – Ahol a főút véget ért, az egyik oldalon jókora kukoricamező terült el, a másikon terelőút vezetett ki az autópályára. A kukoricatövek zizegtek az elhúzó repülők kavarta szélben. Az út felől a porba és apró kavicsokba tépő gumiabroncsok hangja hallatszott, és fényszórók csóvája villant.

– Anya! – Phoebe futva jött lefelé a ligetben álló dombról, nyomában Jon Brinkforttal, Zadie Kagwával és még pár gyerekkel. – Hála az égnek, hogy semmi bajod.

Molly már épp szólni akart, hogy Phoebe a barátaival együtt igyekezzen a könyvesboltba, hiszen annak az olvasószobája volt messze a legalkalmasabb óvóhelynek a környéken. Ekkor azonban újabb fények villantak fel, és fülsértő zaj támadt. Molly felnézett: a város szélén túl háromemeletnyi magas árnyakból álló falanx nyomult előre.

Bár sosem látott még mechát, felismerte ezeket a fémóriásokat, lábukon az ormótlan meghajtóval, karjukon rakétavetőkkel. Felfújt testépítőkről készült kezdetleges karikatúrákra emlékeztettek, titánötvözet tokban. A fejükön kialakított két nézőpanel és a vörös festékcsík olyan hatást keltett, mintha mogorván néznének le az emberekre a lábuk előtt. Abszurd méretű testüket mindenütt fegyverzet borította. A határ felé tartottak a városon át.

– Mindenki befelé a könyvesboltba! – kiáltotta Phoebe. Zadie Kagwa az apjának írt üzenetet valamiféle flancos táblagépen, és a többi gyerek is megpróbálta felvenni a kapcsolatot a szüleivel, de végül mind besorjáztak az Első és Utolsó Oldal falai közé.

Akadt, aki a gyerekéért jött, és akadt, aki a harcok elől keresett menedéket. Volt, aki épp az üzletben tartózkodott, amikor az összetűzés elkezdődött, és olyan is, aki épp arra ment autón. Molly mindenkit beengedett, amíg az amerikai mechák ténylegesen össze nem csaptak egy századnyi kaliforniai centúrióval, amelyek szinte pontosan ugyanúgy néztek ki, mint az amerikai fémóriások, csak éppen az ő fedélzeti rendszerük összeköttetésben volt az Anoth Komplexummal. Rakétákat lőttek ki egymásra: nyomukban élénk narancssárga tűzcsíkok maradtak, amelyek borostyánsárgára fakították maguk körül a tájat. Molly látta, ahogy egy amerikai mecha ökle lecsap az egyik centúrió oldalára, és az ütéstől fémszilánkok röppennek szerteszét, akár a pitypangmagok Zadie tetoválásán.

Aztán bement, és bezárta az olvasószoba ajtaját, amely megnyugtatóan csattant mögötte.

– Egy vagyont fizettem ezért a kivitelezőnek – mondta az odabent kuporgóknak. – Ezek a falak egy bank páncéltermében is elmennének. A lehető legbiztonságosabb helyen vagyunk. – A mosdó a fémajtón túl volt, kicsit odébb a folyosón, így pisilés közben valamivel nagyobb esély volt rá, hogy az emberre lecsap egy bomba.

Rajta és Phoeben kívül még egy tucatnyian rekedtek az olvasószobában. Ott volt Zadie és az apja, Jay; Norma Verlaine és a lánya, Samantha; Reggie Watts a két gyerekével; Jon Brinkfort; Sander, a mérnök, aki az Ami e tájon élt kereste; Teri, aki megvette előle ezt a könyvet, egy Marcy nevű, tizenkét éves kaliforniai kölyök, és az ő anyja, Petrice.

Mindannyian a kétszer háromméteres helyiségben ültek, amelyet faltól falig könyvespolcok töltöttek meg, és amelynek a kanapéin összesen öten fértek el kényelmesen. Amint valaki kezdett volna megnyugodni, újra megremegett a föld, és felcsaptak odakint a hangok. Egyikük sem tudott jelet fogni egyik eszközén vagy implantján sem, vagy a vastag falak miatt, vagy mert valakik direkt zavarták a kommunikációs csatornákat. A helyiség meg-megrengett, de a könyvek szerencsére szorosan egymás mellé préselve álltak a polcon, így nem hullott le egy sem.

Molly Jay Kagwára pillantott, aki a lánya vállát átkarolva ücsörgött. Eszébe jutott, hogy néhány évvel korábban Phoebe kitartóan próbálta rábeszélni, hogy menjen el egy randira Jayjel. Akkor már barátok voltak Zadie-vel – de a szerelmi ügyek még egyiküket sem érdekelték –, és Phoebe úgy vélte, az izmos, jókötésű építész megfelelő pár lenne az anyja számára. Meggyőződését nagyrészt azokra a fanyar mosolyokra alapozta, amelyeket Molly és Jay váltott egymás közt, valahányszor arról beszélgettek, milyen egyedül nevelni egy zabolátlan lányt. Ráadásul Molly és Phoebe is amerikai állampolgárok voltak, és a kettős állampolgárság sosem árthat. De Mollynak nem volt ideje romantikázni. Most meg már Zadie figyelte lopva Phoebet a szeme sarkából, aki még mindig nem döntött sem az ő, sem Jon javára, és valószínűleg soha nem is fog.

Jay először megölelte a lányát, aztán jól lehordta, amiért itt ragadt ennek az egésznek a közepén. Molly és a többi szülő is zsörtölődött egy sort a saját gyerekével.

– Jobb lenne otthon, biztonságban – suttogta Jay Zadie-nek. – Inkább, mint itt, ezekkel az emberekkel összezárva.

– Mégis hogy érti, hogy „ezekkel az emberekkel”? – csattant fel Norma Verlaine a helyiség túlsó felében.

Újabb rengés, még fülsértőbb zaj.

– Hagyd már, Norma – mondta Reggie. – Biztos nem úgy értette.

– Nem, én tudni akarom – felelte Norma. – Mitől vagyunk mi „ezek az emberek”, mikor nem akarunk mást, mint élni az életünket, és felnevelni a gyerekeinket? Miközben a maga országa szerint teljesen rendben van az abortusz, mindenféle természetellenes szexuális viszony, meg az, hogy felvagdossák az emberek agyát, és mindenféle nanoszarokat tömködnek bele. Szóval a valódi kérdés az, hogy nekem miért kell eltűrnöm az olyan embereket, mint maga.

– Közvetlenül megtapasztaltam, mit művel a maga országa az olyan emberekkel, mint én – mondta neki Jay Kagwa halkan.

– Mintha a kaliforniaiak nem rabolnának el amerikai gyerekeket, ráadásul egyre többet, hogy szexrabszolgát és prostituáltat csináljanak belőlük. A fél szememet mindig Samanthán kell tartanom.

– Anya – mondta erre a lánya, egyetlen szóba sűrítve mindent onnan, hogy „légyszi, ne égess már a barátaim előtt”, odáig, hogy „örökké úgyse védhetsz meg”.

– Nem rabolunk el gyerekeket – mondta Sander. – Ez nevetséges kitaláció.

– Mindent elrabolnak tőlünk. Most épp a vizünket – mondta Teri. – Maguknak semmi sem szent, maguk szerint bármit el lehet venni csak úgy.

– Nem mi zártunk munkatáborokba félmillió embert – szólalt meg Petrice, egy halk szavú, ősz hajú asszony, aki rendszerint kertészkedéssel és olasz történelemmel kapcsolatos könyveket vásárolt.

– Nem, tényleg, csak emberek millióiból csináltak kibernetikus rabszolgát az Anoth Komplexum számára – mondta Reggie. – Az aztán sokkal emberségesebb.

– Hé, mindenki nyugodjon le! – szólt közbe Molly.

– Mondja az, aki egyszerre két urat szolgál – támadt neki Norma Mollynak, és rábökött.

A hat felnőtt addig ordítozott egymással, míg az apró olvasószobában szinte már akkora lett a csatazaj, mint odakint. A helyiség meg-megrázkódott, a gyerekek összebújtak, a felnőttek meg csak felemelték a hangjukat, hogy túlkiabálják a szinte állandósult rengést. Mindenki tisztában volt vele, hogy a vita pusztán arról szól, kié a víz, de a rettenetes történetek, amelyeket hónapokon keresztül hallgattak, arra kondicionálták őket, hogy az egészre szent elvekért vívott nemes háborúként tekintsenek. A gyermekeink. A szabadságunk. Mindenki ordibált. Molly beszorult az egyik sarokba, egy rakás teológiai szakkönyv mellé, befogta a fülét, és Phoebere nézett, aki Jonnal és Zadie-vel kuporgott a szoba túlfelén. Phoebe orrlyuka kitágult, testtartása merev volt, mintha egy hosszabb sprintre készülne, de minden erejével arra koncentrált, hogy a barátait vigasztalja. Mollyba egészen új keletű élességgel mart bele a régi félelem, hogy Rossz Anya.

Aztán Phoebe felállt, és elkiáltotta magát:

– EBBŐL ELÉG VOLT!

Mindenki abbahagyta az ordibálást. Kész csoda volt. Elhallgattak, és Phoebere néztek, aki az egyik oldalról Jon, a másikról Zadie kezét fogta. A kinti hangzavar ellenére hirtelen hátborzongató, szinte ünnepélyes csend támadt.

– Szégyellhetnék magukat – mondta Phoebe. – Mindannyian félünk, fáradtak vagyunk és éhesek, és valószínűleg egész éjszaka itt fogunk kuksolni, maguk meg úgy viselkednek, mint a gyerekek. Itt nem szabad ordibálni. Ez egy könyvesbolt. Itt az ember csendben böngészi a könyveket, és olvas. Ha nem tudnak csendben maradni, menjenek innen. Nem érdekel, milyen meggyőződéseik vannak a másikról. De viselkedjenek, a fene egye meg, mert… mert… – Phoebe Zadie-re és Jonra nézett, aztán az anyjára. – Mert mindjárt kezdődik az olvasókörünk első ülése.

Olvasókör? A többiek zavartan néztek össze, mintha véletlenül kettőt lapoztak volna egy könyvben.

Molly felállt, és összecsapta a kezét.

– Így van. Tíz perc múlva összeül az olvasókör. A részvétel kötelező.

A külvilágból érkező zajok nemcsak hogy egyre erősödtek, de most már kétfelől érkeztek. Egy részük közvetlenül a talpuk alól, mintha mélyen a földkéreg alatt robotrajok vagy alagútfúró szerkezetek vívnák kétségbeesett harcukat a vízkészletért – a szilárd talaj fogalma, úgy tűnt, már a múlté. A fejük fölött pedig repülőgépek, fémtitánok, esetleg zümmögő, pilóta nélküli gépek harcoltak, oda-vissza tűzcsóváik vörösre festették az eget. Az olvasószobába zárva úgy, hogy nem láttak mást maguk körül, csak a könyvek gerincét, minden kósza zaj köré külön rémtörténetet szőttek.

Molly és Phoebe behúzódtak az egyik sarokba, és olyan könyvet próbáltak keresni, amelyet minden jelenlévő ismer, és még tartalmas beszélgetést is lehet róla folytatni. Molly régebben rendezett már olvasókörös üléseket – a helyiségben meghúzódók egy része részt is vett rajtuk –, de arra már nem emlékezett, mit olvastak. Most egy szépirodalmi igényű felnövéstörténetet ajánlgatott, amely annak idején, a Szétválás környékén nagy port vert fel, esetleg egy jó Austent. Phoebe azonban mindkét ötletét megvétózta.

– A figyelmüket akarjuk elterelni – bökött hüvelykujjával az olvasószobába zsúfolódott emberek felé –, nem pedig halálra untatni őket.

A Nagy Nemzetközi Olvasókör első és valószínűleg egyetlen olvasmányának végül a Millió az egyben című fantasyregényt választották. A történet egy Norman nevű kamaszfiúról szólt, aki kiszabadít egymillió lelket, amelyeket egy gonosz varázsló csapdába ejtett egy gömbben, ám véletlenül a saját testébe fogadja őket. Normannek így az egyetlen testéhez egymillió lelke lesz, amelyek mágikus erővel ruházzák fel, de közben érzi minden egyes lélek összes elintézetlen ügyének súlyát, és vágyukat, hogy kiszabaduljanak belőle. Meg kell küzdenie a varázslóval, aki vissza akarja szerezni a lelkeket, és ráadásnak Norman saját lelkét is. Ifjúsági regény volt, de Molly pontosan tudta, hogy az összes felnőtt olvasta, a határ mindkét oldalán.

– Hát, az alaphelyzetben azért jócskán akadnak következetlenségek – finnyáskodott Sander. – Már az elején kiderül, hogy a lelkeket át lehet helyezni egyik tárgyból vagy testből a másikba. Norman egyszerűen átrakhatná a többi lelket egy másik hordozóba, mégse teszi.

– Ezt a második kötetben megmagyarázzák – mondta Zadie, forgatva kicsit a szemét. – A lelkek Normanbe vannak zárva. Ráadásul, ha bárhová áthelyezné őket, a varázsló rájuk találna.

– Én azt nem értem, hogy ez az állítólagos tanára, Maxine, miért nem meséli el neki a teljes történetet a Pendragon Cseréről már az elején – mondta Reggie.

– Öö, bocs, de ez spoiler – morogta Jon. – Van itt olyan, aki még nem olvasta az ötödik kötetet.

– Mi lenne, ha kötekedés helyett inkább a könyv témáiról beszélnénk? – Teri karba fonta a kezét. – Engem például lenyűgöz, hogy bár Norman magába fogadja mindezt a sokféleséget, mégis végig önmaga marad.

– Ez kicsit olyan, mint a karteziánus dualizmus, csak beszívva – dobta fel Jay Kagwa.

– Hát, fogjuk rá. Mármint, ha Descartes-ot vesszük, ő azt mondja…

– A lényeg az, hogy a varázsló akarja irányítani az összes lelket, de…

– És mi van az éneklő fejszével? Az minek kellett bele?

Békésen vitáztak úgy hajnali háromig, addigra mindenki elfáradt. A talaj időként még megremegett, az ég megzendült, de vagy hozzászoktak már, vagy véget értek a leghevesebb rengések. Molly végignézett a nagyjából tucatnyi emberen, akik egymás vállára hajtott fejjel lassan álomba merültek, és kétségbeesett vágy fogta el a védelmezésre. Nemcsak az embereket akarta védeni – persze nem szerette volna, ha bármelyiküknek is baja esik –, vagy az üzletet, amelynek életben tartására felnőtt életének nagyját áldozta, hanem valami kevésbé kézzelfoghatót, valami zavarba ejtőt. Mennyi esély van arra, hogy az Első és Utolsó Oldal fennmarad, különösen így, fél lábbal ebben az országban, fél lábbal a másikban? Honnan tudhatnák, hogy a mai csak egy újabb összecsapás volt, vagy egy tényleges háború nyitánya, amely hónapokig is eltarthat, és mindkét országot porrá zúzhatja?

Phoebe ott hagyta Zadie-t és Jont, és odaült az anyja mellé. Szája sarkában még mindig elégedett mosoly játszott. Az egyik kezében egy könyvet szorongatott. Molly először nem ismerte fel az arany dombornyomásos borítót, de aztán megpillantotta a gerincet. Kis méretű, kemény táblás, vízfestményekkel illusztrált tündérmese-gyűjtemény volt, a tizenkettedik születésnapja alkalmából ajándékozta Phoebenek, aztán nem látta többet. Úgy gondolta, a lánya egy óra alatt átlapozta, aztán félredobta. Phoebe most az anyja oldalának dőlt, fél szeme a szövegen, a másik a képeken: az ég kék sávján, a sötét vonásokkal megfestett kastélyokon és hegyeken. Aztán Molly vállára dőlve elaludt. Álmában fiatalabbnak tűnt a valóságos koránál. Molly addig nézte, míg maga is elszenderült, és minden jelenlévőt elnyomott az álom. Néha felriadt a csatazajra és a rengésre, de ezek végül elültek: nem hallott egyebet, mint a könyvek gubójában menedéket kereső emberek lassú, fojtott lélegzetvételét.

Márton Zsófia fordítása

A GALAKTIKUS IDEGENFORGALMI HÚZÓÁGAZAT

TOBIAS S. BUCKELL

Tobias S. Buckell (www.tobiasbuckell.com) a Karib-térségben született, a New York Times bestsellerlistájára felkerült, World Fantasy-díjas szerző. Grenadában nőtt fel, és élt a Brit- és Amerikai Virgin-szigeteken; az e helyeken szerzett tapasztalatai hatottak legtöbb művére. Regényeit és közel száz novelláját tizenkilenc nyelvre fordították le. Alkotásait jelölték Hugo-, Nebula- és World Fantasy-díjra, valamint a legjobb új sci-fi szerzőnek járó Astounding-díjra. Jelenleg az ohiói Blufftonban él feleségével, ikerlányaival és két kutyájával.

A JFK-re érkező galaktikusok gyakran ammónia- és kénszagot árasztottak, meg még valamit, amit Tavi nem egészen tudott azonosítani. Már hozzászokott a bűzhöz, hiszen hosszú évek óta ingázott utasaival a külső tartályokban, megvárva, amíg felszerelésük elkezd ózont eregetni, és adaptálódni a Föld légköréhez. Cipelte a poggyászukat, a speciális környezeti feltételekhez idomító berendezéseket, és egyeztette a lény igényeit, menetrendjét és a megtekintendő látványosságokat.

Arra viszont nem számított, hogy aktuális utasa, a száznyolcvan kilós, polipszerű teremtmény háromszáz méterrel az új Brooklyn híd felett kinyitja a taxija ajtaját, mire robbanásszerűen zúdul be a hideg, süvöltő levegő a jármű belső terébe, és vészjelző fények villannak fel a műszerfalon.

Arra meg végképp nem, hogy az űrlény a tolmácsgép hangszóróján keresztül azt rikoltja:

– Azta, micsoda spirálok!

Így aztán egy darabig még a döbbenettől bénultan, a vezérlőket bámulva repült tovább egyenesen előre, miután az idegen kivetette magát a taxiból.

Ilyen nincs. Ez nem történhet meg vele. Ebben a viharvert tragacsban, amit alig bír egyben tartani. Pont most, amikor nemsokára meg kell újítania a manhattani forgalmi engedélyét.

Engedély nélkül nem lehet Manhattanbe repülni. Tavi emiatt pánikolt be először, ugyanis nemrég hagyta lejárni egy rövid ideig. A New York-i Turisztikai Ügynökség nemcsak hogy megbírságolta, de még három hónapra fel is függesztette. Alkalmi munkákkal húzta ki valahogy ezt az időszakot: tartályt tisztított a repülőtéren, a szigetről visszatérő taxik hátsó ülését suvickolta, meg hasonló alantas melókat végzett.

Megnyugodhatott: az összes forgalmi engedélye naprakész volt. Különben is tisztában volt vele, hogy elég undok dolog ezen aggodalmaskodni, miközben a víz fölött cirkál a hídnál, inkább az utasát kellene féltenie. Talán ez az idegen faj képes túlélni egy ilyen nagy zuhanást, gondolta.

Talán.

Csakhogy az idegen nem jött fel a vízfelszínre.

A vezérlőpult memóriájában elvileg tárolták a névjegykártyát. Tavi hívást indított az idegen irányába.

– Vedd fel, kérlek! Vedd fel!

De az idegen nem válaszolt.

Mit tudott egyáltalán az űrlényről? Polipra emlékeztetett. Mi következik ebből? Járkálniuk se lett volna szabad, tehát minden bizonnyal valamiféle mesterséges külső páncélt viselt.

Vajon megvédte a külső váz?

Tavi tett még egy kört a víz fölött. Muszáj bejelentenie. A rendőrök számonkérik majd rajta múltbeli kihágásait. Az ő nyakába fogják varrni a balesetet. Elveszíti az engedélyét, és nem repülhet többet Manhattanbe. Márpedig az idegenek mindenekfelett Manhattanért rajongtak. Ott élhették át az „igazi” amerikai élményt, habár a várost javarészt nagy mértékben átalakították, és különböző idegen fajok szerint zónákra osztották. A metánt lélegzők a divatnegyedbe mehettek, ahol átlátszó fedőréteggel és idegen légkörrel borították be az épületeket. A hidrogénesek mind a Central Parktól északra tartózkodtak.

Tavi szeretett nézelődni a temérdek üzletben, de alig-alig árultak emberi használatra alkalmas portékát. Kezdetben megrohamozták a boltokat a kutatók és tudósok, hogy felvásárolják a galaktikusok árucikkeit, hátha sikerül nekik visszafejteni és lemodellezni a találmányaikat. Mint kiderült, csupa idegen bóvlit találtak, amelyeket földi gyártmánynak hazudtak. Előző évben egy kormányügynökség megvásárolt egy „valódi” emberi sportkocsit, amit elméletileg el lehetett szállítani bármely tetszőleges idegen faj szülőbolygójára. Tűzbe-lázba jöttek attól, hogy az autó motorja valamiféle antigravitációs meghajtással működött. Amint megnyitották a burkolatát, azonnal felrobbant, és a földdel egyenlővé tett több háztömböt.

Amikor kérdőre vonták a magas, bundás, sauropodákra emlékeztető űrlényeket, akik számos másik modellt kínáltak eladásra a broadwayi kirakatukban, azok csak vállat vontak, és azzal védekeztek, hogy nem ők gyártották a járműveket, máshonnan szállították a Földre.

A város mindenesetre hemzsegett a galaktikusoktól, akik – ha nem épp a Central Park-i tavak mellett csoszogtak – nyakra-főre vásárolták ezeket a kacatokat. Ha Tavi nem léphet be Manhattanbe, búcsút inthet a megélhetésének.

Morogva tárcsázta a rendőrhívót. Sok kérdésre számíthat. Nyakig ül majd a kulimászban.

De hiába szelelne el, benne van a rendszerben a transzpondere. Akkor tuti bűnösnek tűnne.

Enyhén összeszoruló gyomorral felkészült az előtte álló pocsék napra.

Tavi a mólón állt, gázálarca megszűrte a mustárgázszerű kipárolgásokat, amelyek egy közeli épületből szivárogtak a szabadba a Manhattan híd és Brooklyn híd közti DUMBO negyedben. A maszkos rendőrök röviden kikérdezték, felvették a vallomását. Ujjlenyomatot adott, majd közölték vele, hogy távozhat.

– Ennyi volt?

Kikötői járőrhajók lebegtek arrafelé, ahol az űrlény a vízbe csobbant, de senkin sem látszott a nagy igyekezet. A legtöbben mintha arra vártak volna, hogy történjen valami.

A Tavi vallomását rögzítő rendőr sárga kezeslábast viselt, amelyen az üzleti negyed egyik kaszinóját reklámozó logó díszelgett. („Tedd kockára nálunk a pénzed, mint annak idején a régi tőzsdén! Aki nagyot kaszál, megszólaltathatja a vén csengőt!”) Jegyzetelés közben bólintott.

– Megkerestük a rendszerben az elérhetőségi adatait. Most töltjük le a biztonsági felvételeket.

– Nem is fogják átkutatni a folyót?

– Menjen.

A rendőr hangszíne még így fojtottan, a gázmaszk mögül is azt sugallta Tavi számára, hogy ez nem kérés volt, hanem parancs. Helyesen cselekedett ebben a képtelen helyzetben.

Helyesen cselekedett.

Ugye?

Haza akart menni, és aludni egyet. Leengedni a redőnyt, bekucorodni a sötétbe, és egy teljes napra megfeledkezni mindenről. Csakhogy számlákat kellett befizetnie. A taxi biztosítást igényelt, és az űrből rendelt kininüzemanyagot borsos áron mérték. Valahányszor bepárásodtak az alváz alatti öntözők, és új réteg keletkezett, Tavi hallani vélte, ahogy fogy a pénz a bankszámláján.

Nem volt viszont más választása, mert ha a tényleges talajszinten vezetne Manhattanbe, nem kapna jó értékeléseket. Ráadásul a földfelszíni forgalmi engedélyek még a repülésieknél is macerásabbak voltak, mert a csillagközi turisták nem óhajtottak közlekedési dugóba kerülni. Mondhatta bárki, hogy a dugónál nincs hitelesebb manhattani múltidézés, csupán rosszalló pillantásokban részesülne.

Szóval: még négy fuvar. Megint sárga gázok keveredtek az utasfülkébe, amelyektől csípni fog a szeme, és köhögőrohamot kap. Az utolsó körben farkasszerű teremtmények falkája zsúfolódott a taxiba, akik mókuscsiviteléssel kérték meg, hogy vigye őket emberi élelmet felszolgáló étterembe.

– De rendes emberi étel legyen ám! Nem holmi utángyártott másolat, amit az emésztőrendszerünkre kalibráltak.

Tavi műszerfalán megjelent a vendéglátóhelyek listája, amelyeket a turisztikai ügynökség jóváhagyott az idegen falka számára. A visszapillantóba nézett: az űrlények egymást kurkászták.

– Jó, rendben.

Az unokatestvére, Geoff vendéglőjébe vitte az utasait Harlembe, ahol kevesebb felhőkarcolót bugyoláltak idegen légkörökbe. A falka tagjai oxigént lélegeztek, amit kiegészítettek valamivel az orrukba vezetett csövön keresztül; időnként fújtattak egyet, ilyenkor fahéjillatú permetet pöfékeltek a levegőbe.

Tavi már maga is ki volt éhezve egy kis gyorskajára. Míg az idegenek megpróbálták kisilabizálni az étterem előtt a messzemenőkig autentikus emberi étlapot, besurrant hátul a szaunameleg, csillogó rozsdamentes acéllal borított konyhába.

– Ricky! – kurjantott Geoff. – Te hoztad a kutyákat?

– Igen – ismerte el Tavi, mire Geoff futó öleléssel jutalmazta. Rasztahaja Tavi hátát verdeste. – Lehet, hogy egymilliós borravalót adnak neked.

– Bakkeeer. Neked meg egybilliósat.

Ősi szolgáltatóipari poén. Mennyibe kerül átkelni egy galaxison, csak hogy valaki a saját szemével – vagy fényérzékelőjével – vehessen szemügyre egy másik bolygót? Egyes Földre látogató idegenek irdatlan távolságokat szeltek át elképesztően bonyolult űrhajóikkal, amire többet költöttek, mint egy ország komplett GDP-je.

Egy ilyen turista akár milliókat is otthagyhat borravaló gyanánt. Keringtek pletykák efféle tékozlásokról. Hirtelen dúsgazdaggá váló mosogatóról. A Holdon építkező idegenvezetőről.

A turisztikai ügynökség és a galaktikus tulajdonban lévő idegenforgalmi vállalatok azonban óva intették ügyfeleiket a túlköltekezéstől. A Föld gazdasága törékeny, magyarázták. Nem szabad mindenkinek egyéves keresettel egyenértékű borravalót nyomni a kezébe. Véletlenül növelhetik az inflációt, vagy felboríthatják egy-egy negyed kényes hatalmi egyensúlyát.

A turisták alkalmazásai tehát – rendszertől függetlenül – ismerték a helyi árfolyamokat, és ennek megfelelően fizettek a földieknek.

Álmodozni persze ettől még lehet.

Geoff Tavi elé csúsztatott egy tányér sajtos makarónit, rizi-bizit és csirkét, ő pedig elmesélte a reggel történteket.

– Kár volt kihívnod a zsarukat – jegyezte meg Geoff.

– Mi mást tehettem volna? Repüljek tovább?

– Az ügynökség feketelistára fog tenni. Nem eshet folt a hírnevükön. Senki sem akar a felszínen szörnyethalt turistákról hallgatni sztorikat. Rossz PR. Elveszted a manhattani engedélyedet. A New York-i ügynökség ultragáz.

Tavi megtörölgette az ujjait, majd köhécselt. A fűszeraroma kaparta a torkát.

– Jól vagy?

Tavi könnybe lábadt szemmel bólintott. Bármit is szívott a falka odakint, perzselte a tüdejét.

– Légy óvatos! – tanácsolta Geoff. – Szerválj hatékonyabb szűrőket a taxiba. Nichelle apja tavaly tüdőrákos lett néhány napbúvár szkafanderéből kiszabadult gáztól, és az orvosok nem tudtak segíteni rajta.

– Tudom, tudom – krahácsolta Tavi.

Geoff alufóliába csomagolt batyuval megpakolt zacskót nyújtott felé.

– Roti az útra. Filézett csirkével töltve. Repetát is tudok adni, kérsz?

– Nem, köszi. – Geoffnak arany szíve volt. Tudta, hogy Tavi kifelé mászik anyagilag a gödörből, és zárás után minden este vitt neki pár „maradékot”.

A vendéglői menü nagy része földönkívüli turistáknak szánt fogásokat takart, olyan ételvariációkat, amelyek nem fekszik meg sajátos emésztőrendszereiket. Tavi hazudott a turistafalkának: a kint felszolgált ennivalók a kutyaszerű idegenek étrendjéhez tartoztak. A zacskóban lévő kaja ezzel szemben valódi volt, amit Geoff a hátsó ajtón érkező bennfentesek számára készített.

Tavi tett még egy kört a JFK-hez, és ezúttal többször körberepülte a mamutépítményt. A JFK bolygóközi repülőtér egy égbe nyúló lábszár talapzatát alkotta, amely a felhőrétegen áttörve, a légkörön túl, egészen az űrig ágaskodott, mint holmi kikötő a mélytengernél, ahol a csillagok között turistákat hordozó, gigászi idegen űrhajók horgonyoztak. Az Egyesült Államok büszkesége. A Kongresszus úgy tudta csak előteremteni hozzá az anyagi fedezetet, hogy az egész ország bruttó hazai termékét felajánlották egy galaktikus építőipari konzorciumnak, ezért senki sem tudta volna felhúzni az űrkikötő párját; cserébe mindez azzal kecsegtetett, hogy a megnövekedett manhattani turistaforgalom új munkahelyeket teremt. Mivel a galaktikusok a szükségleteikért cserébe eladható árukat hozattak a Földre, nem igazán lehetett ipari kapacitásról beszélni. Az USA gazdasága felerészt az idegenforgalomtól függött, a másik felét meg a szolgáltatási ágazat tette ki.

A JFK legalsó szintjén lelkes vakációzók és városnézők özönlöttek a legkülönfélébb biológiai igényekre szabott terminálokba, ahol felszerelkeztek a földi nézelődéshez elengedhetetlen tartozékokkal. Vagy – akárcsak Tavi legutolsó kuncsaftja – nemes egyszerűséggel bevackolódtak egy tartályba, amelyet a taxi csomagtartójába eresztettek, ő pedig elfuvarozta a Manhattan ősi épületei fölé tornyosuló szállodák egyikéhez.

Miután kitette a hotelnél a tartályba zárt, láthatatlan turistát, akivel nem lépett semmilyen interakcióba, hazafelé vette az irányt. Ehhez óvatosan el kellett repülnie a La Guardia torzója felett, amely Brooklyntól a látóhatárig ívelt, amióta csak összeroskadt, és leesett bolygó körüli állandó pályájáról.

A La Guardiát övező területen olcsón lehetett telket venni; Tavi itt lakott egy társasházban, amelyet az egykori űrlift külső borításának egyik elszenesedett lemeze fedett tető gyanánt.

– Otthon, édes otthon! – ereszkedett le Tavi.

Égett szag terjengett a taxi hátsó részéből. Füst lepte el az utasteret, és csődöt mondtak a forgólapátok.

A kininpárásítók szerencsére tették a dolgukat, így a levegőben lebegve nem vesztette el a semleges felhajtóerőt, csak sodródni kezdett.

Tavi legszívesebben felhúzta volna magát, ököllel verve a kormányt vagy a műszerfalat. Ehelyett csak beharapta az ajkát, ahogy az autó nagy nehezen megállt a tető parkolójánál. Kiegyenlítőhabot fújt a párásítóval, mire a jármű nagyot zöttyenve leszállt.

– Legalább hazaértél – fogadta Sienna nevetve, miközben Tavi kinyitotta a kocsiajtót, és kitámolygott. – Tudod, mi a véleményem erről a galaktikus romhalmazról.

– A célnak megfelel.

Sienna mély levegőt vett, és behajolt az utastérbe. Borzas haja a nyílásfedelet súrolta.

– Meg tudod javítani? – kérdezte Tavi.

– Csak nem fűszeres leheletű kutyafajzat volt? A kilélegzett gáznemű anyaguk katalizálja a tömítést. Rá kéne költened a hátsó tengely elszigetelésére.

– Majd a következő nagy borravalóból – felelte Tavi.

A nő kimászott a taxiból, és kifújta a bent tartott levegőt.

– Jól van. A következő borravalóból. Addig is, megbütykölöm, ha felezel velem vacsorát. – Azzal a Geofftól kapott szatyorra mutatott.

– Simán.

– Ja, és egy pasas várakozik a lakásodnál. Idegenforgalmisnak tűnik.

– Basszus. – Nem akart fogadni itt senkit az ügynökségtől, illegális lakásfoglalóként, a bolygó egyik felét beterítő űrlift romjaiban.

Nem működött a lakásban klímaberendezés; a roncstetőre szíjazott napelemek nem adtak elég kakaót hozzá. A mozgásérzékelő ventilátor azonban beindult, és a sínes LED-lámpák is vezényszóra életre keltek, amikor Tavi bekísérte a céklafejű turisztikai ügynököt a szúnyoghálón keresztül.

– Rendetlenkedik a taxija?

Az ügynököt David Khannak hívták, vonalzóval nyírta a haját, és fénylő barna bőre volt, ami arra utalt, hogy nem sok időt töltött űrlények taxiba rakodásával odakint. Irodai munkát végzett.

– Sienna majd megszereli. Roncsguberálóként nőtt fel. Az apja az első bontóbrigádban dolgozott, akiket a La Guardia roncsainak eltakarításával bíztak meg, aztán a szerződés felmondását követően mind ide költöztek. Kér sört?

Tavi a kezébe nyomott egy gyöngyöző Red Stripe-ot a hűtőből, amit Kahn idegesen szorongatott, mint aki vissza akarta utasítani. Végül inkább a homlokához nyomta. Régóta várhatott rá a hőségben, és vastag öltönyt viselt.