MARIE PAVLENKO

AKÁR EGY KISMADÁR

A mű eredeti címe: Si un petit oiseau

Copyright © Flammarion, 2017

Copyright © 2019 by Marie Pavlenko

Hungarian Translation © Tótfalusi Ágnes

All rights reserved.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft.
imprint kiadója. Kiadónk az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2021

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www. menokonyvek.hu

A kiadásért a kiadó ügyvezető igazgatója felel.

Minden jog fenntartva.

Fordította: Tótfalusi Ágnes

Borító © Szulyovszky Sarolta

Szerkesztette: Edinger Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Kiss András

ISBN 978-963-403-967-9

„Levágott kezem fenn ragyog az égen,
az Orion csillagképben.”

Blaise Cendrars: A világ szívében

Abi emlékszik, milyen volt a levegő.

Langyos.

Zsibongó.

A jegenyefasor mögött rejtőzködő nap lenyugvóban, a fák levelei, ahogy vibrálva remegnek a langyos levegőben.

Az aranyló fény.

Emlékszik, hogy azt gondolta: ez olyan tökéletes, mintha egy parfümreklámban lennénk.

A tavaszi lég az életet hirdette, a természet erejét; a tavasz ragyogott, rovarfelhők vonultak a levegőben, bogarak zümmögtek, átsuhantak a frissen zöldellő búzaföld felett, hogy zsákmányt szerezzenek, és azt csinálják, amit a bogarak szoktak májusban. Igazi kegyelmi pillanat volt, amikor a világegyetem minden részecskéje egyetértésben van egymással, és pontosan ott van, ahol lennie kell. Ilyenkor nincs is az embernek más tennivalója, csak bámulni, és megrészegülni a szépségtől.

És az a levegő…

Beáradt a kocsi ablakán, meglobogtatta a haját, végigsimított az arcán. Szénaillata volt, de magával hozta a nedves föld illatát, a virágpor, a csevegő patakok, az erdei altalaj illatát is.

Abi a lehúzott ablakra könyökölt, kinyújtott, szorosan összezárt ujjaival hullámokat rajzolt a levegőbe, a széllel szemben, delfin volt most, kiugrott a vízből, majd elmerült a tajtékos habokban.

Van-e híre Thomasról, fordult felé az anyja vezetés közben. Majdnem sikerült elűznie a varázslatot. Nincs, felelte Abi, és az anyja annyiban hagyta, nem akarta elrontani ezt a hosszú hétvégi nyaralást.

A rádióból Nina Simone érzéki hangja áradt, a Love Me or Leave Me, a zongoraszóló gyöngyöző improvizációja tökéletes szimbiózisba olvadt az előttük elterülő tájjal.

Abi emlékszik… mosolygott.

Futónövények indái kanyarogtak a tanyasi házak falán, futórózsák, lilaakácok dús virágfürtjeikkel. Abi imádta a lilaakácot. Tekergő, hempergő, dús fürtjeit.

Elmosolyodott. Már megint. Abba sem tudta hagyni. Olyan messze volt most Thomas. Úgy érezte, a világ a szívét simogatja, és biztatgatja, minden rendben lesz, minden rendben lesz, persze, hogy csodálatos lesz az élete. Sikerülni fog a vizsga, amiért olyan nagyon megdolgozott, be fog jutni álmai egyetemére, és semmi nem állíthatja meg.

Anyja együtt dúdolta Ninával a dalt.

És aztán emlékszik… az ütközésre.

Az éles fékcsikorgás, az összegyűrődő fémlemez fülrepesztő hangja, a feje tetejére fordult táj, a felfordult jegenyefák, Abi ide-oda lendül, beüti a fejét, elkapja a biztonsági öv, szinte kettéhasítja a mellkasát, szorítja, feltépi, a felszakított fémlemez nyögése, a karjába nyilalló embertelen fájdalom, egy nő sikoltását hallja, nem kap levegőt, a karja, nem tudja, mi történt a karjával, de szörnyen néz ki.

Majd minden mozdulatlanná dermedt.

Kinyitotta a szemét. Az autó egy falba fúródott, az eleje begyűrődött.

A motor füstölgött.

És már megint a nő, aki úgy üvöltött, mintha nyúznák. Miért üvölt ilyen borzalmasan?

Abi behúzta a karját az ablakon.

A kézfeje úgy himbálózott, mint az őszi levelek, mielőtt a szél lesodorja őket az ágról, és lehullanak. Három bőrdarab és különös, fehéres fonalszerűségek tartották. Az ujjak megduzzadtak, és vér borította őket, az alkarja közepéből egy csont meredt ki.

A könyöke sehol sem volt. Csak morzsák, véres forgácsok maradtak belőle.

Abi az édesanyja felé fordult, aki véres homlokkal, döbbenten bámult rá.

– Anya? – szólította meg nehezen forgó nyelvvel.

Édesanyja felkapta a mobilját, leejtette, remegtek az ujjai, a kurva életbe, a francba, a kurva életbe, beütött egy számot.

– Ne mozdulj, édesem, Abi, nagyon szeretlek, minden rendben lesz!

Abi elfordította a tekintetét, mert nagyon megijedt az édesanyja rémült, hatalmasra tágult szemétől. A karjára bámult. Ömlött belőle a vér, jutott mindenhová, a kilincsre, az ablakkeretre, és most már a pólójára, a sortjára, a combjára, az ülésre is, bugyogva ömlött a vér, és Abi most már a karját nézte, a karja kárminvörös és rózsaszín maradványait, mint valami külső szemlélő, mintha ez a ragacsos massza nem az ő karja lenne. Különös látványt nyújtott azokkal a dolgokkal, amiknek nem lett volna szabad kint lenniük ilyen szemérmetlenül, és a vas szaga; és ez a rengeteg vér, gondolta eltompult agyával, foltokat fog hagyni, nem is lehet majd kimosni a foltokat, az autónak annyi, annyi!

Felcsattanó hangokat hallott, már megint, minek üvöltöznek annyira?

Még mindig a karját bámulta: bugyborékolt, külön életet élt, vonaglott a spriccelő vérzuhatagban, psszt, psszt, és Abi hiába akarta megmozdítani, semmire nem ment vele, a karja ott hevert, összeroncsolva, akár egy kifordított, obszcén kesztyű, milyen ronda, szabálytalan látvány.

Az édesanyja halálsápadtan tette le a telefont.

– Abi, jönnek már a mentők, minden rendben lesz.

Messziről szólt a hangja, Abi felé hajolt.

– Hogy? Mit mondasz? Nem hallok semmit!

– Most muszáj lesz…

Elhomályosult a világ.

Sötétségbe borult.

A bogarak csak zümmögtek tovább.

Kibomlottak a lilaakác fürtjei.

A nyárfasor újabb ragyogó napnyugtákat rejtegetett.

De Abi már soha nem fogja olyannak látni őket, mint azelőtt.

1

Abi édesanyja már a kilincsre tette a kezét, de még egyszer a lánya felé fordult.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod?

Abi az ajtónak támaszkodik, teljes testsúlyával megtaszítja, és már bent is van a fodrászszalonban. A hely egyszerű, nem túl tágas, valahogy mégsem fojtogató. Nagyméretű fényképek a falakon. Egyiken sem szenvtelen, hideg tekintetű nők láthatók, hanem fiatal lányok, eredeti pózokban. Lépcsősen vágott frizurák, gondosan kidolgozott megvilágítás. És van egy hegyi tájkép is; szép, semmi giccs. Abi kicsit elengedi magát. Hajlakk és hajzselé illata keveredik valami édes illattal, ami csiklandozza az orrát. Amikor kicsi volt, gyűlölt fodrászhoz járni. Mindig könnyben úszó szemmel lépett ki az ajtón, és meg volt róla győződve, hogy úgy néz ki, mint egy ázott naposcsibe. Negyedikes korában végleg lerendezte a kérdést, és soha többé nem vágatta le a haját. Tíz éve nem lépte át egy fodrászat küszöbét.

Körülnéz a szalonban.

Az édesanyja a nyitásra, 10 órára foglalt időpontot, egy keddi napra, ami kereskedelmi szempontból holtidőnek számít. Mint általában, most is jól lőtte be dolgot: a hely üres, egyetlen vendég várja engedelmesen, hogy lemossák a hajfestékét. Huszonöt év körüli lehet, telefonkönyv-vastagságú, fényes borítójú magazint lapozgat, csak egy szórakozott pillantást vet Abi felé. Vérvörös rúzsa kiragyog az arcából. Csodálatos a bőre. Csinos lány.

És két karja van.

Abi feltette az esztétikai protézisét, ami megadja a remélt illúziót: hogy ő normális, Abi normális.

– Jó napot!

A hozzájuk lépő energikus, fiatal fodrásznő ázsiai származású. Bő, szakadozott farmert és hullámzó, bő inget visel, amely alól kivillannak a bicepszéig felfutó dús tetoválások. Csillogó, fekete haja a derekáig ér. Abi gesztenyebarna, hullámos haja csak néhány centivel rövidebb.

A haja a büszkesége.

Összeszorítja az ajkát.

– Mostanra van egy időpontom. Le szeretném vágatni a hajamat.

És az agya bolondos szögletéből már meg is szólal Coline, a nagynénje hangja: „De most tényleg? Egy fodrászszalonban vagy, biztos vagy benne, hogy nem fűthető WC-deszkát akarsz vásárolni, vagy benyomni egy fánkot?”

Abi szégyelli magát, a gyógyszerek teljesen összetörték az agyát, elpirul, a fodrásznő gyorsan oda is lép hozzá, hogy átvegye a holmiját. De Abi édesanyja megelőzi, és mintha egy gáláns úriember lenne, megszabadítja lányát a kabátjától.

A túl bő póló ujjai visszahullnak. Abi a fodrásznő tovább futó tekintetéből rájött, hogy nem vett észre semmit.

Már megtanulta dekódolni az apró szempillarezdüléseket, a leplezett megdöbbenést is. Az emberek hiába próbálják eltitkolni, mind megrémülnek, amikor megértik.

A bal kezével alig kell megemelnie a protézist, hogy belebújhasson a köpenybe. Megcélozza a köpeny ujját. Aprócska mozdulat, egy vállemelés, és kész is van. A lány továbbra is rendíthetetlen derűvel néz rá.

Abi utána megy a puha, narancssárga műbőr fodrászszékéig, és leül. A haja az egyetlen látható aduja a tükörben. Hosszú, selymes, és már tíz éve a hátát simogatja. Az ő kincse.

A fodrásznő játékosan meg-megemelgeti a hajtincseket.

– Csak frissítésről lesz szó, vagy félhosszúra vágjam?

– Nem. Rövidre.

– A tarkójáig?

És meg is mutatja, mire gondol, a két tenyere élét Abi tarkójára teszi, és a tükörben vár Abi igenlő válaszára, aki a kelleténél két-három másodperccel hosszabban bámulja a két kezet.

– Ez így jó lenne?

– Nem, egészen fiúsra.

A lány nem moccan.

– Csodálatosan állna magának, de biztos benne, hogy ezt szeretné?

Abi bólint egyet. Méghozzá gyorsan, mert tudja, hogy bármelyik pillanatban meggondolhatja magát, és elrohanhat. A fodrásznő nyugtalanul az anyjára pillanat, de ő nagy gondosan úgy tesz, mintha a telefonján keresne valamit, és egy szót sem hallana a beszélgetésből. Abi könyörgőre fogja:

– Egy olyan kis édes valamit…

Nyirkos a keze. Az egyetlen keze…

A másik egy papírmasé hamisítvány, egy élettelen másolat.

– Oké. Akkor gyerünk hajat mosni! Legalább egy órára lesz szükségem! – veti oda a fodrásznő Abi anyjának.

Ő kényszeredetten elmosolyodik, feláll és kimegy a fodrászatból.

Odakint kegyetlenül éles a fény. Elsa egy pillanatra elvakul tőle, kényszeríti magát, hogy ne nézzen be a fodrászatba, elindul, kiér a Lévis utcára. Ez a helyes döntés, nincs más lehetőség. Képtelenség Abi haját mosni, fésülni az idők végezetéig. Neki önállóságra van szüksége, nem egy hercegnős hajkoronára. Elsa kószál az utcán, a virágokat nézi, a zöldségesek előtti polcokra kitett gyümölcsöket, belép egy butikba, de azonnal ki is jön. Küszködik a nagy, zöld szeméből kitörni készülő könnyekkel. Hadseregnyien vannak, egymást taszigálják, mindjárt kiáradnak. Elsa végül futva bemenekül az autójába. Elfészkelődik az új üléshuzat műbőrszagában, és feladja. A két kezébe temeti az arcát.

A két kezébe.

Abi belesüpped a székbe, a műanyag támasztéknak dönti a tarkóját, és élvezi a fejére csorgó meleg vizet. Egy pillanatra még feltűnik előtte az anyja alakja, ahogy elsuhan a kirakat előtt.

Tanévkezdéskor a gimnázium igazgatója belegyezett Elsa új időbeosztásába. Azóta Elsa minden délelőtt otthon marad, és csak délután dolgozik. Délelőttönként sofőr, házi segítő, rövidebben: segítő. Abi nem hajlandó az övén kívül más autóba beszállni. Sem taxiba. És buszra sem száll, és metróra sem, ami mindig túlságosan tömve van, és valahogy túl agresszív. Tehát Elsa viszi a lányát a különböző orvosi ellenőrzésekre, araszol dugóról dugóra, ő viszi vásárolni, ő viszi fodrászhoz.

A lányát, a félkarú szerencsétlent.

A „félkarú”. Az egyik elátkozott szó az „amputált”, a „mozgássérült” és a „karcsonk” mellett.

Nemcsak a szavak jelentéséről van szó. Maga a hangzás is kegyetlen. A „karcsonk” úgy hangzik, mint a „halcsont”. Egy éles, csupasz, fehér valami. Az „amputált” meg, mint valami utált, undorító dolog.

Őt is taszítja, hogy ezentúl ez Abi jellemzője.

A samponnak mandulaillata van.

– Hihetetlen döntés, hogy le akar vágatni egy ilyen fenséges hajkoronát.

– Mmmmm…

Abi nem akar direkt undok lenni. Csak nincs kedve elmesélni az életét. A lány megérti, nem erősködik.

Abi kényelmesebben elfészkelődik, a támaszték belevág a nyakába. Előre néz, és egy magashegyi tájat pillant meg. A magas sziklák fölött, a levendulaszín háttérből kiválik egy alak, amit nem vett észre az elején. Egy madár, amint kiterjeszti hatalmas, karcsú szárnyait.

– Mi az ott a fényképen?

A fodrásznő Abi fejbőrét masszírozza.

– Egy ragadozó madár, egészen pontosan egy szakállas saskeselyű.

A fénykép hatalmas. Pedig nem nagyobb, mint a többi, de egy egész világot, egy másik világot foglal magában.

– És miért van itt?

– Hát, először is, mert nagyon élvezzük, hogy egy szakállassaskeselyű képe van a fodrászatunkban…

– Bocsánat, ezt nem értettem.

– A szakállas saskeselyűk egy életre választanak párt, az egész ég az övék, egyedülálló, kivételes madarak. Fenségesek. Ő a totemállatunk, Andyé és az enyém. Andy az a srác, akinek a hátsó teremben van a tetováló műhelye.

Abi mereven bámulja a csodálatos madarat.

Tiszta a haja.

A fodrásznő vastag törölközőbe csavarja, a bő póló felcsúszik a vállán, és Abi megint megpillantja a tetoválásait. A bicepszén egy fenséges szakállas saskeselyű.

Abi megcsodálja a madár szakállát, vörös szemeit. Megrázza a fejét, és újra letelepszik a tükörrel szemben.

Még egyszer megnézi magát, bevési a képet a memóriájába; kihúzza magát.

És lehunyja a szemét.

Az olló fémes csattogása egy működésben lévő zsebguillotine hangját idézi, libabőrös lesz tőle az ember. Abi gondosan kilazítja a vállizmait, igyekszik nem gondolni az analógiára, a fémes csikorgásra. A lélegzetére koncentrál. Érzékeli, ahogy eltűnik a súly, sokkal könnyebb lesz a feje. Amikor a lány megszabadítja a haja nagy részétől, meztelennek érzi magát. Nincs semmi, ami végigömlene a hátán. Eltűnt a hajtömeg. De továbbra is szorosan összezárja a szemhéját.

A fodrász időnként megemeli az állát, vagy lehajtja, és a tarkójával foglalkozik. Csak úgy röpköd Abi körül, néha súrolja, görgős széke alatt megreccsen a parketta, jó napot, mondja, amikor egy hideg léghuzat nyomán belép egy újabb vendég. Ilyenkor Abi is egy halk jó napotot mormol. A fésű tüskéi beleharapnak a fejbőrébe.

És már megint a guillotinecsattogás.

*

Amikor Abi kilép a Dames utcára, úgy érzi, egészen kopasz, vagy majdnem az. A testet öltött levegő felkúszik a tarkóján, a fülén, a nyakán, ezt a simogatást soha nem tapasztalta korábban.

– Minden rendben? – kérdezi Elsa.

– Nagyon is. Nem volt más megoldás. Az eredmény… nem is olyan rossz… nem igaz?

– Tisztára olyan vagy, mint Jean Seberg. Emlékeztetlek, hogy ő hódította meg Roman Gary szívét.

– Oké, ezt a párhuzamot elfogadom.

Abi megtesz néhány lépést a délelőtt krémes fényében.

– Ugye észrevette, amikor felvettem a kabátomat?

– Igen, azt hiszem. Menjünk haza, vagy még sétálnál egy kicsit?

– Néhány percet a Lévis utcában?

Elsa az élettelen protézis alá csúsztatja a kezét.

– De azért valld be, hogy fura érzés!

– Kicsit fura, de azért hozzá tudok majd szokni.

Abi nem érzi, hogy az édesanyja mellette van, mert az egy hamis végtagot szorongat.

Lassan sétálnak egymás mellett.

Tizenkilenc évig éltek ebben a negyedben. Itt minden ismerős: a kirakatok, a cégérek, a hentesboltok, a járókelők zsivaja, a titkos szögletek, a croissant- és süteményillat, a kávézók teraszai.

Szeptemberben költözött el a család. Elsa és Martin így határozott. Egy új kezdet. Egészen új. És pozitív. Új. Ragyogó. És hisznek benne. A lányoknak külön szobája lesz. Így Abinak nem kell nap mint nap az efféle megjegyzésekkel szembesülnie: „Szegény kislány, micsoda balszerencse!” „A karod? Melyik? Ráadásul a jobb! Á, tényleg igaz is, te balkezes vagy. Tiszta szerencse…” „Jézus Mária, Szent József! Nem is tudtam…” „A rohadt életbe, ez borzasztó!” Szóval az ilyesféle kommentárokkal.

Elsa és Martin már a baleset után néhány héttel belevetették magukat a keresgélésbe. Eladták és kirámolták a lakást, amíg Abi a kórházban, majd a rehabilitációs osztályon volt.

Ezt parancsolta a túlélési reflexük, nyilván, hogy ne bolonduljanak meg.

Abi két hét után jött ki a rehabilitációs osztályról, és már az új házba ment haza. Hogy tégláról téglára újjáépítse önmagát úgy, hogy egy karral szegényebb lett, de két protézissel viszont gazdagabb, amiket a karcsonkjára lehet csatolni. A karcsonkra, ami a halcsontra rímel.

Az új házban még felbukkantak a régi otthonuk egyes részletei egy ajtó mögött, egy szőnyegben, a másképpen elrendezett bútorokban. Abi kihúz egy fiókot, és rábukkan egy fakanálra, amit sokat használt azelőtt. A többihez még hozzá kell szoknia. Az utcájukat, a lakónegyedet egyelőre még csak az ablakból nézegeti. Szereti a kert fáit, a madáretetőből csemegéző cinegéket és pintyeket. A hatalmas ég végre elfoglalja méltó helyét. De mégis kínozza a kellemetlen érzés, hogy ismeretlen földön jár.

Május másodika óta Abi nagyon sok ismeretlennel találkozott. Ismeretlen kórházakkal, ismeretlen ápolókkal, ismeretlen fájdalmakkal, ismeretlen testtel, ismeretlen operációkkal, ismeretlen csövekkel, ismeretlen szobával, újabb ismeretlen szobával, ismeretlen testekkel, újabb ismeretlen szobával, ismeretlen rehabilitációval, ismeretlen betegtársakkal, ismeretlen kórtermi szomszédokkal, ismeretlen gyógytornászokkal, ismeretlen ergoterapeutákkal, ismeretlen protéziskészítő szakemberekkel, ismeretlen szakértőkkel, ismeretlen ápoló…

– Abi, te vagy az?

Abi felnéz, és egy magas, gesztenyebarna hajú, zilált üstökű fiatalembert pillant meg, akinek olyan sötét a szeme, hogy a szembogara sem válik ki belőle. És mosolyog. Szélesen mosolyog.

Nagyon ismerős? De honnan ismeri? A múlt ködös, zavaros…

– Hát…

A dzsekije gyűrött, az edzőcipője koszos. Elsa felvont szemöldökkel méregeti.

– Jó napot, fiatalember, ki is…

Hát persze, ébred rá Abi, nagyon is ismeri!

– Anya, ez Aurèle, együtt jártunk alsóba és felsőbe is.

– Aurèle? – kérdi döbbenten Elsa.

– Igen, asszonyom. Jó napot!

Majd újra Abi felé fordul.

– Jól vagy?

Abi a szánalom nyomát keresi a hangjában, ami mindenkinél megjelenik, aki tudja. De nem, Aurèle nem tudja.

– Nagyon jól áll ez a rövid haj!

Elsa az utca közepén áll, egyikről a másikra néz, de Aurèle nem vesz róla tudomást, rendületlenül mosolyog tovább. Abi igyekszik utánozni.

– Igazából… most jövök a fodrásztól.

Aurèle még mindig mosolyog.

– Szuper! Nagyon jól tetted, hogy levágattad. És hová mentél végül? Jól emlékszem, hogy az állatorvosira készültél?

– Megyünk már, édes? – szól közbe Elsa.

– Nem, nem az állatorvosira. Muszáj volt… szóval…

Valami csoda folytán Aurèle emlékezett a dologra…

– Viszontlátásra, fiatalember!

Elsa magával vonszolja a lányát.

– Viszontlátásra! Szia, Abi! – kiált utánuk Aurèle.

– Édes, minden rendben? – suttogja Elsa.

– Abi! Várj!

Aurèle hátrafordult, és már melléjük is ért.

– Még mindig a környéken laksz?

– Nem, elköltöztünk Montreuil-be.

– Á…

Abi felnéz rá. Ez a mosoly… Embertelen.

– Nincs nálam a mobilom, de… Anya, adsz egy darab papírt?

Elsa álla megfeszül, beletúr a retiküljébe.

Aurèle nem veszi le Abiról a tekintetét.

Még mindig mosolyog.

Elsa egy kis noteszt és egy aranyozott ceruzát nyújt a lánya felé.

Abi a bal kezével átveszi a ceruzát, a foga közé szorítja, átveszi a kis noteszt is, a merev protézis magasságában, két ujjával kinyitja, a karjának támasztja, majd tüntetően újra lehajol, a ceruzát a kezébe csúsztatja, aminek közben a noteszt is tartania kell. Nagy nehezen leírja a nevét, újra a szájába veszi a ceruzát, és ügyetlenül kitépi a noteszből a lapot.

Amikor átnyújtja Aurèle-nak, a fiú már nem mosolyog.

Egyáltalán.

Komoran összeráncolja a szemöldökét.

A szilikonkézre bámul, majd a tekintete felfut a mozdulatlan karon.

Átveszi a kis lapot.

– Köszönöm.

Éjsötét tekintete továbbra sem ereszti Abit. Abi visszanéz rá, míg Elsa gyorsan eltünteti táskájában a papírt és a ceruzát. Vajon mi rejtőzik Aurèle szemében? Gyűlölet? Megvetés?

– És most már tényleg szia! – veti oda Abi Aurèle-nek, és hátat fordít neki.

Aurèle nem válaszol.

Abi szélsebesen száguld a járdán, Elsa alig éri utol a magas sarkújában.

– Minden rendben, édesem?

– Ne kérdezgesd állandóan, hogy minden rendben van-e. Igen, minden rendben, nagyon is. Hol van már az autó?

Elsa a mellékutca felé mutat, és Abi rohanva indul az autó felé.

2

– Ááááá…! – kiált fel Abi apja, amikor Abi este hazaér.

Abi az ergoterapeutánál volt, nincs rajta az esztétikai protézis.

– A rohadt életbe, apa, komolyan csak ennyit tudsz mondani?

– A lányom nemcsak a karját veszítette el, HANEM A HAJÁT IS? – kérdezi Martin tettetett megdöbbenéssel.

Elsa az égre emeli a tekintetét.

– Nem bírom tovább az ócska humorodat, ideje lenne jobban kidolgoznod a családi márkát!

– Jól vigyázz, ki előtt beszélsz! – kiált fel Coline.

Eddig egy fotel mögött rejtőzködött, de most úgy pattan ki mögüle, mint a bohóc a dobozból.

– Szia, nénikém!

– Ne hívj nénikémnek! Az olyan vénlányos!

Coline megragadja Abi vállát, aki keservesen feljajdul.

– Jaj, bocsánat! Mindig elfelejtem… a karcsonkod?

– Felmegyek… – mordul vissza Abi, és egy rándítással kiszabadítja magát Coline kezei közül.

A vállát masszírozva indul felfelé a lépcsőn.

A háta mögött suttogást hall:

– Mi van? Szerinted direkt csinálom? Csak kell egy kis idő, amíg hozzászokom.

Coline gyorsabb, mint egy szuperszonikus repülő, a sztratoszféra szintjén száguld, és még soha, senkinek sem sikerült a földre lecsalogatnia. Abi néha nagyon szeretne becsusszanni a bőrébe, és átélni, ahogy Coline látja a világot. Például hogy reagálna arra, hogy egy karral kevesebbje van? Coline életében kékebb az ég, fényesebben süt a nap, az emberek jámborabbak és távolibbak. Nagyon távoliak. Abi hiába mondta el neki már vagy százszor, hogy az, ami a karjából megmaradt, hiperérzékeny, minden alkalommal jól megmarkolja, amikor náluk jár. Enyhe őrültségével mindig sikerült Abit megnevettetnie, de az utóbbi időben csökkent Coline vonzereje. A nemtörődömsége kellemetlen lett, szinte már elviselhetetlen.

Abi tétovázik. Hogyan ugorhatná át azt az árkot, ami az ő több hónapos kórházi tartózkodása ásott közéjük? És egyáltalán: van kedve átugrani?

Végül bekopog a húga ajtaján:

– Igen! Gyere!

Millie ötven párnán trónol, valami tengerkék holmit köt éppen. Ő is felkiált:

– Imádoooom!

– Köszönöm.

– Muti!

A kék, kerek holmival és a kötőtűkkel a kezében felpattan, és körüljárja Abit, alaposan szemügyre veszi, mint a vásárló az árut a rabszolgapiacon. A homlokára tapasztja a kék pamutkorongot.

– Tökéletes! Állati jól eltaláltam!

– Micsodát?

– Éppen egy cuki sapkát kötök neked.

– Nem fogom felvenni azt az izét.

– Ígérem, hogy egészen hordható lesz. Szükségem van egy modellre.

– Egy félkezű modellre?

Abi hátraarcot csinál, és otthagyja elképedt húgát a szoba közepén. Végigmegy a folyosón, és végre a saját szobájába ér.

Ez a szoba nagyobb, mint a régi volt. A ruhásszekrénynek friss faillata van, és nincsenek plakátok a falon. De ott vannak a könyvei, az íróasztala.

Egy állványon a gitárja porosodik.

Abi leroskad az ágyára, arcát a párnába temeti. Millie szavai mintha fényszóróként világítottak volna rá a csonkjára. Manöken. Könnyű elképzelni a jelenetet. A kifutón andalog, a csípőjét ringatva, egy képzeletbeli vonalon lépeget, az állát büszkén felemeli. Megfagy körülötte a levegő, a közönség elborzad. Mély csönd támad. A kifutó körül ülő vendégek zavartan nevetgélnek. Eloszlik a kifinomult varázslat, Abi oszlatta el, ő zavarta meg a büszke, harmonikus testek vonulását, ő akasztotta meg a nyúlánk, kecsesen lépkedő lányokat. Mindenkinek megakad a tekintete szabálytalan alakján, és mindig meg is fog akadni, mindenkinek. Manöken. Hát persze. Vajon felmérte Millie, mit idézett elő a szavaival?

Abi leül. Kinéz az ablakon. Úgy tűnik, hideg az éjszaka. Feláll.

Valaki kopog az ajtón.

– Igen?

Coline gömbölyded alakja jelenik meg benne.

– Bejöhetek?

– Gyere csak, nénikém.

– Ne hívj nénikémnek!

– Te meg vigyázz a csonkomra!

– Még egyszer bocsánat!

Coline ügyes mozdulattal lesimítja az ágytakarót, és óvatosan leül.

– Te, és az ágyaid…

– Szakmai ártalom, kiskecském. Odavagyok az új hajadért!

Abi az ajtó mellett lógó tükörhöz hajol.

Most jobban kiugranak az arccsontjai. És jobban látszanak a szeme körüli karikák is. Meg a fülei. Igyekszik az arcára koncentrálni, de hiábavaló fáradság. A tekintetét legyőzhetetlenül húzza maga felé az üresség. Hogy is szokhatna hozzá a jobb oldalán tátongó ürességhez? Hatalmas ez az üresség, mindent magába szippant, mint egy fekete lyuk. Vagy mint egy falánk állat.

– Miért vágsz ilyen képet, kiskecském? Őszintén beszélek, a szemed valahogy nagyobb lett, és világosabb.

Coline megveregeti maga mellett az ágyat, de Abi nem mellé ül le, hanem az íróasztala elé, és előveszi a tükrét. Magára merőlegesen felállítja, kicsit rézsútosan, bal karját az íróasztalra fekteti, így a csonkot eltünteti a tükör mögött.

Ha így néz magára, az az érzése lehet, hogy két egészséges karja van.

Amióta hazajött a kórházból, minden éjszaka felébresztik a fantomfájdalmak. A karja egy fűzős bőrtokba van zárva, ami összepréseli, annyira, hogy a vér majdnem szétrepeszti. Összezárt ujjai duzzadtak, merevek.

De ez csak az agya hibás működése miatt van. Hiszen a karja már nem létezik.

Tehát a tükörrel csapja be magát. Vagy legalábbis próbálja. Lassan forgatni kezdi a csuklóját.

Coline megköszörüli a torkát, és megigazgatja göndör haját.

– Megismétlem: nőies és menő.

– Nem vagyok menő…

– Már hogyne lennél, ezzel a Darth Vader-karral.

– Leállhatnál már a hülye poénkodással, tisztára olyan vagy, mint apa. Olyan bunkó tudsz lenni, Coline, ez egy kicsit sem vicces.

– A bunkó vicc nálunk családi örökség. Egyébként rólad azt hittem, hogy te leszel a méltó örökösünk, de úgy nézem, hogy a kórházban töltött idő alatt semmivé lett a sok-sok évnyi beléd fektetett munka.

Abi szeretne valami gunyoros megjegyzéssel visszavágni, de a nagynénje nem hagy rá időt.

– Hihetetlen szerencséd van, hogy hozzájutottál ahhoz a bionikus műkarhoz. Ami már majdnem olyan, mint egy…

– Állj! Mielőtt még kimondanál egy újabb marhaságot – úgy látom, most erre hajtasz. Nem, egy robotkar, ami egy műanyag taghoz van rögzítve, és több kilót nyom, az nem egy kar, Coline. Tudom, miről beszélek!

Felgyorsul a lélegzete, Abi igyekszik az érzéseire koncentrálni, megmaradt keze izmaira, ahogy megnyúlnak az ínak, amikor az ellenkező irányba forgatja a kezét.

A fémből készült műkar elbűvöli a családját, de az ő szemszögéből csak egy ráadásgyötrelmet jelent. A vállára illeszkedő tok nehéz és merev, Abi beleizzad; ez nem egy kar, hanem egy nehézkes lószerszám. Meg aztán nagyon kell koncentrálnia az összes megfeszített izmára, hogy mozgásba hozza a szerkezetet – összehúzza azt a keveset, ami a bicepszéből megmaradt: a keze elfordul, még egyszer összehúzza; felemelkedik a könyöke. A lassúságnak, a fémnek, az erőfeszítésnek semmi köze a kar könnyed mozgásához. Az ég adta világon semmi.

Coline nagyot sóhajt a háta mögött.

– Tudom, hogy nagyon nehéz, hogy én soha nem tudnám igazán átérezni, amit te most átélsz, de aggódom érted. Valahogy kihunyt benned a fény, nagyon komor lettél.

Abi leteszi az alkarját, nem mozgatja többé. Zavaró az a hideg a tarkójánál. Bárcsak hozzászokna! Bárcsak sikerülne hozzászoknia! Mindenhez. De főleg a hiányhoz.

– Olyan ez, mintha azelőtt egy nagy erdő lett volna bennem, tele madarakkal, tele ígérettel. És most eltűnt, érted, Coline? Hát ilyen. Az erdő helyett csak megsárgult fű van, kiszáradt tavak, csend és megrepedezett talaj.

– De hiszen életben vagy, kiskecském!

– De csak alig. És nem tudom, van-e kedvem így élni tovább.

– Hogyan??

– Mintha csak önmagam fele lennék.

Coline hosszú percekig nem válaszol. Abi a bal keze tükörképét nézegeti. A páratlant, ott, ahol a párjának kellene lennie.

– Nemrég jöttél ki a kórházból, kiskecském, tudom, hogy még nagyon friss a baleseted emléke, meg a vele járó megrendülés, de kérlek szépen, ne merülj ilyen mélyre! Szükséged van rá, hogy újra bízni tudj magadban, muszáj tovább menned! Bármit is gondolj a dologról, még az egész élet előtted van.

Abi legszívesebben megvallaná, hogy bár a múlt rengeteg megbánást görget magával, a jövő sokkal rosszabb: ha előre néz, csak sötétséget és bizonytalanságot lát maga előtt.

Hogy egy olyan jelenben lebeg, ami túl bő a számára.

De semmi értelme nem lenne ezt az egészet Coline-ra zúdítani.

– Ne kerülj ki a helyzetből vesztesként, kérlek! Törődj magaddal, törődj a jövőddel! Le kellett mondanod az álmodról, de találj magadnak egy másikat. Még van rá időd. Nézd át az egyetemek honlapjait, a különböző lehetséges szakokat. Tűzz ki magad elé célokat, hogy ki tudj mozdulni ebből a helyzetből, hogy terveket kovácsolj, hogy végre el tudd képzelni the bright side of the life.

És Coline keresztbe fonja a karját, és rázendít, mint a lator a Monty Python-filmben:

– Always look on the bright side of life…

Coline tudja, hogy remeg a hangja, de azért kiereszti, mert ki akarja tölteni a szobát betöltő ürességet, ami az unokahúga összes pórusából szivárog.

Abi olyan nagyot sóhajt, hogy Coline hirtelen elhallgat, méghozzá éppen egy füttyentés közepén.

Újra megtapogatja a haját.

– Ígérem, hogy vigyázni fogok. Mármint a karcsonkodra.

Abi felkapja a kéztornáztató gumilabdáját, és nyomorgatni kezdi. Coline Abi tükörképét tanulmányozza.

– Az ügyetlenségem az agyadra megy, megértem, és ünnepélyesen esküszöm, hogy soha többé nem fordul elő. De történt valami más is, nem igaz, kiskecském?

Abi nagyon egyedül volt az utóbbi hónapokban, persze orvosi szempontból mindig volt körülötte valaki, de egyedül volt a fájdalmával, összezsugorodott életével, amiből nem kért egyáltalán. Hiszen simogatónak és elevennek képzelte az életét, tele zajokkal, őrült nevetéssel, vidámsággal, napfénnyel, ami felragyog a tél közepén is, széles síkságokkal, végtelenséggel.

– Ma összefutottam egy fiúval. Akibe harmadikos koromban szerelmes voltam. Bár soha nem árultam el neki. Együtt jártunk felsőbe is, de azután elveszítettük egymást szem elől.

– És?

Abi újra a gumilabdát kezdi gyötörni, gyúrogatni, erősen megnyomja, azt akarja, hogy fájjon, azt akarja, hogy a fájdalom ezúttal ne csak az agya terméke legyen, hanem a bőre, a csontjai, az izmai fájdalma, a megmaradt keze fájdalma. Ami fel tudja venni a harcot a fájdalommal.

– Fogalmam sincs, mi jött rám, de direkt az orra alá dugtam a protézisemet.

– És miért?

– Mert mindig valami csodára várok: valakire, aki észreveszi, de nem reagál. Valahogy így: á, igen, csak fél kezed van? egyébként olvastad azt a könyvet, amiről mindenki beszél mostanában? Hittem benne, hogy létezik. Coline, én igazán hittem benne. Tudod, emlékeimben Aurèle mindig olyan volt…

– Milyen?

Abi végre elengedi a labdát, ami legurul a földre, és a falnak ütközik..

– Kedves. Figyelmes. Már öt éve nem találkoztunk. És most ott állt, mosolygott és csak nézett rám, csak nézett rám és mosolygott, és én hittem a dologban. És azt gondoltam: az ő ajkáról nem fog lehervadni a mosoly. Ő úgy tesz majd, mintha minden tök normális lenne.

A nagynénje felé fordul.

Langyos könnycsepp gördül le az arcán.

– Ehelyett a legszívesebben ráüvöltöttem volna. A legszívesebben megütöttem volna, szemét alaknak, rohadt faszkalapnak hívtam volna. Mert odáig ragyogva, boldogan mosolygott rám, és amikor meglátta, azonnal eltűnt a mosolya. Egy szempillantás alatt kitörölt az életéből.

– De kiskecském…

– Ezt váltom ki az emberekből, Coline! Undort, elképedést. Durva elutasítást. Soha többé nem leszek olyan, mint azelőtt. És soha nem leszek állatorvos. Húszéves vagyok. És egy kóborló szörnyeteg lett belőlem.

Coline Abihoz lép, és ez alkalommal, éppen, mielőtt a vállára tenné a kezét, hirtelen észbe kap, és Abi kulcscsontját simítja meg. Puha a tenyere.

– Ha szörnyeteg is vagy, te vagy a világ legszebb szörnyetege…!

Abi mélyet sóhajt. Még egyszer. Hogy megnyugtassa kapkodó lélegzetét, ezt a nyomást, ami nem ereszti, az üvölthetnéket, az üthetnéket, a törhetnéket és zúzhatnékot: ő akarja zúzni a kegyetlen vadállatot, ami ott lapul benne, már hét hónapja.

– Nagyon pocsék költő lett volna belőled, Coline!

Abi a nagynénjére néz. A félhomályban Coline szőke, göndör haja koszorúként ragyog kerek arca körül.

– Hát éppen ezért váltottam át a marketingre. De legyél hozzám kedvesebb, mert ha nem, jól megszorongatom a csonkodat!

Abi akarata ellenére is elmosolyodik. Coline hozzáhajol, és a kosztümkabátja sarkával letörli az unokahúga könnyeit.

– Felejtsd el, kiskecském, felejtsd el azt a sok hülyét! Én szeretlek téged, még félkarúan is. Akkor is szeretnélek, ha félszemű lennél, vagy féllábú vagy kopasz vagy félfülű, vagy nem lenne orrod, szóval érted.

– Igen, értem. Akkor is szeretnél, ha egy Picasso-festmény lennék.

– Úgy bizony. És biztos vagyok benne, hogy fogsz találni majd. Egy utat. Talán olyat, amire nem is számítasz. De meg fogod találni a te utadat.

Abi megvonja a vállát.

– De addig is, amíg a szörnyű deformációd miatt keseregsz, meg a régi osztálytársak miatt, akikhez már semmi közöd az égvilágon, én belehúztam, hogy ne végezzem vénlányként, és hidd el nekem, az az igazi kihívás!

– Világos. Na és? Valami új?

– Hát igen, képzeld, találkoztam egy érdekes pasival, akarod, hogy elmeséljem?

Abi az órára pillant:

– Ma nekem kell a vacsorához terítenem.

Coline előzetes figyelmeztetés nélkül elordítja magát:

– MILLIE! Nem akarsz cserélni, és ma te teríteni?

– Oké! – kiabál ki Millie a szobájából. – De csak akkor, ha Abi felveszi a kék sapkát!

Tartalom

1

2