Jasmine-nak és Sarah-nak

Ősanyáinknak, a ma és a holnap asszonyainak

Tempus valet, volat, velat

„Én vagyok mindaz, ami volt, ami van, és ami lesz,
a ruhámat még egyetlen halandó sem lebbentette fel.”

Plutarkhosz: Iszisz és Oszirisz

(W. Salgó Ágnes fordítása)

A vég

Teresa gyakran gondol a halálra. Azt azonban soha nem hitte volna, hogy az övé ilyen lesz. Van valami ironikus abban, hogy éppen arra nem emlékszik, ami megmenthetné őt. Küszöbön áll egy tűzvész, áldozatok várnak a kimentésre, ő pedig csak áll mozdulatlanul.

Az agya cserbenhagyta. Zavart állapota groteszkké teszi a tragédia utolsó felvonását. Pedig rémülettel és kétségbeeséssel teli szemek néznek rá várakozón, miközben ő az egyetlen dolgot teszi, amire ebben a pillanatban képes: semmit. Teresa biztos benne, hogy így fog meghalni, arcán ezzel a bárgyú kifejezéssel. Így hal meg, tehetetlenül, lelógatott karral, leeresztett pajzzsal, egy harcosként eltöltött élet után.

Harcos? Legfeljebb rendőr. Egy hatvanéves nő, ráadásul beteg, aki megpróbálja eljátszani a hőst, amikor már arra sem emlékszik, minek mi a neve.

Megpróbálhat találgatni. Úgy tűnik, mostanában ez minden, amit a boldogulásáért tehet. Kitalálni, hogy melyik úton menjen, merre nézzen, milyen szavakat mondjon, és milyen árnyaktól óvakodjon.

Még a saját nevével kapcsolatban is kétségei támadtak, akárcsak a gyilkoséval, aki most ott van vele, vagy talán egy másik szobában, de mindenképpen abban a házban, abban a pokolban, amely mindjárt lángba borul a völgy sötétségében, amiért Teresa meg merte bolygatni a határain belül lappangó titkot. A titkot, amelyet szakadékokba temetve őriztek a hegyek, szent csontokkal és ősi energiákkal együtt.

Teresa tudja, de az agya képtelen felidézni.

Ki az, aki a tűznek felajánlott áldozatok közül ártatlan, és ki az, akiben olyan kegyetlen erő lakozik, hogy képes volt kitépni egy ember dobogó szívét a mellkasából?

Kit kell megmentenem?

Ott van az a férfi, aki úgy néz rá, mint a fia, aki Teresának sosem volt. A neve még mindig csak ösztönös suttogás az ajkán, de zsigeri kötelék fűzi hozzá. Teresa ezt a bensőjében érzi, a sebhely égésében, az ereiben lüktető vörös folyadékban.

A falak mintha összezárulnának körülötte, és úgy recsegnek, mint az őt napok óta gyötrő duruzsolás, amely mostanra üvöltéssé fokozódva önti formába a legrosszabb félelmeit.

A gyilkos neve... A gyilkos neve...

A pokolba taszítva, a halál torkában Teresának semmi más nem jut eszébe, csak egy rejtvény, amit ki tudja, hol és mikor hallott.

Üvöltés. Szinte nem is emberi hang, amely áttöri az őt fogva tartó megkövült rémületet, és visszarántja a világba.

Aztán a férfi hirtelen elhallgat.

– Megtaláltuk – hallja a férfi suttogását, aki mintha azt akarná, hogy köztük maradjon. Pupillája egészen tág. – Megtaláltuk a Gonoszt. Itt van. Már várt minket.

A szavak úgy gurulnak ki belőle, mint egy ördögi rózsafüzér gyöngyei. Mutatóujját átbújtatja az őt gúzsba kötő zsinegen, és a szoba egyik sarka felé mutat, ahol a sötétség mintha a félelmük ritmusára lüktetne.

– Megtaláltuk! Nem ember.

Újra felordít, olyan hangosan, hogy Teresában megroppan valami.

Most már emlékszik a férfi nevére.

Itt az idő, hogy kiderüljön, meddig hajlandó elmenni.

Itt az idő, hogy kiderüljön, egy ártatlan ember megmentése érdekében Teresa hajlandó-e megölni Massimo Marinit, ezt a férfit, aki úgy néz rá, mint a sosem volt fia, és aki most úgy reszket, mintha magát az ördögöt látta volna táncolni abban a sötét sarokban.

A kezdet

A hematitkréta végigsiklik a papíron. Arabeszkeket rajzol, amelyek ismerős domborulatok és hajlatok formáját veszik fel, majd félig nyitott ajkak bimbóznak ki belőle. Finom íveket, elmosódott vonalakat hagy maga után. Angyali profil. Hosszú, sötét haj. A bőr a papír világító fehérsége.

A vörös túlcsordul és beszivárog a lap rostjaiba, míg a papírral eggyé nem válik. Az ujjak nyomkodják és szétterítik a festéket, átitatják és beszínezik a papírt, kétségbeesetten próbálják befejezni a képet, mielőtt a szépség elhalványul.

Az ujjak remegnek, tapogatnak, simogatnak. A szem sír, a könnyek belefolynak a vörösbe, felhígítják, különleges bíbor árnyalatokat hozva létre.

A világ szíve megáll. A lombsusogás és a madárcsicsergés elhallgat. A virágok halvány szirmai nem reszketnek többé a szellőben, és a csillagok mintha túl szégyenlősek lennének ahhoz, hogy feljöjjenek az alkonyatban. A kavicsos folyó kanyarulatában, ahol a víz pihenőre tér, a hegy lehajolva szemléli a völgyben kibontakozó csodát.

Az Alvó nimfa formát ölt a festő keze alatt.

A szenvedély és a szerelem vörös színében született.

1.

A nap kirajzolta Massimo Marini arcvonásait, és szempilláin átszűrődve a barnát tüzes színekre bontotta. Lépései idegesen kopogtak a titkos kertekkel szegélyezett utcán, amelyeket vastag falak takartak el a szem elől. A magnóliák magasabb ágai kibújtak a kerítés fölött, húsos szirmaikat a járdára hullajtva. Olyan érzés volt, mintha haldokló élőlények szőnyegén taposna.

Csendes tavaszi délután volt, de a látóhatár szélén tornyosuló feketeség égiháború közeledtét jelezte. A levegőben szikrázott az elektromosság, és ez a nyugtalanság átterjedt a nyomozóra is.

A La Cella művészeti galéria bejáratát a XVII. századi épület egyenetlen vakolatára erősített sárgaréz tábla jelezte. Massimónak a fémen visszatükröződő szeme éppolyan torz volt, mint a hangulata. Lehajtogatta az ingujját, felvette a zakóját, majd becsengetett. Kattant a zár. A szegecses kopogtatónál fogva benyomta az ajtót, és belépett.

A kinti nap melege véget ért a küszöbnél. Odabent nyirkos sötétség fogadta. A fekete-fehér kockás padlóról márványlépcső ívelt fel az emeletre. A fény csak pár magas ablakon át szűrődött be a muránói üvegből készült csillárra, smaragdzöld csillogást vetve a földszint félhomályába. A levegőben liliomillat terjengett. Massimónak ez a füstölőt, a komor templombelsőt és a végtelen litániákat juttatta eszébe, valamint apja szigorú tekintetét, valahányszor ő gyerekként az unalom legkisebb jelét mutatta. Lüktetni kezdett a feje.

A hely tenger mélyét idéző ünnepélyes csendjében mintha egy másik univerzumból tört volna be a mobiltelefonja rezgése.

Elővette a zakója belső zsebéből. Úgy reszketett a tenyerében, mint egy hideg, lapos műszív, de Massimo tudta, hogy a vonal másik végén egy igazi szív van, amelyben a szerelem és a harag, a csalódás és a fájdalom éhes, vicsorgó vadállatokként küzdenek egymással. Az ő visszavonulása bőszítette fel őket. Erről a számról már hetek óta kitartóan hívogatták, naponta többször is.

Nem vette fel. Szájában érezte a megbánás és a bűntudat keverékének émelyítő ízét. Megvárta, hogy a hívás véget érjen, majd kikapcsolta a készüléket. A márványlépcsőt megkerülve a borostyánszerűen csavarodó kovácsoltvas csigalépcsőn indult lefelé az alagsorba. A félhomályban tompa zsivaj ütötte meg a fülét. Átkelt egy folyosón, amelyet egy sor padlólámpa halvány fénye világított meg, majd egy katedrálüveges ajtó következett, és azon túl ott volt végre a galéria.

La Cella. A sima palából készült padlózat fölé durva csempével borított boltíves mennyezet magasodott. A vakolat nagy részét lekaparták, hogy láthatóvá váljanak az alatta lévő eredeti kőfalak. Minden fényfolt pontosan valamelyik kiállítási tárgyra irányult, ékszerként emelve ki őket az árnyékból. Bronzszobrok, üvegvázák és káprázatosan színes absztrakt festmények voltak ennek a minimalista föld alatti színpadnak a szereplői.

A nyomozó követte a zsongást egészen a legtágasabb teremben álló csoportig. Kétoldalt egy-egy egyenruhás rendőr állt őrt. Kicsit odébb Parisit és De Carlit ismerte fel Marini, akik mindketten civilben voltak. A kreol bőrű, sportos testalkatú Parisi a mobiltelefonján beszélt, mialatt a kamaszosan nyurga De Carli őt figyelte és időnként közbeszólt. Ők alkották Marini csapatát, amióta áthelyezését kérte a nagyvárosból ebbe a kis helyi körzetbe. Azt hitte – vagy legalábbis remélte –, hogy ez az irányváltás megnyugvást hoz számára, és újrakezdheti az életét. A valóság sokkal többet nyújtott ennél, de a béke tűzokádó sárkány maradt, amely megégette, valahányszor közeledni próbált hozzá.

Odalépett a kollégáihoz, és biccentéssel üdvözölték egymást.

– Miről van szó? – kérdezte De Carlitól.

A kolléga megigazította a csípőjéről lecsúszott farmerját.

– Isten tudja. Még nem mondtak nekünk semmit. Tiszta rejtély az egész.

– Akkor miért hívtál ide sürgősséggel?

Parisi befogta a telefont, és a fejével a terem túlsó vége felé intett.

– Mert szüksége van ránk. És rád is.

Marini tekintete azt a személyt kereste, aki az elmúlt hónapokban pokollá tette minden percét, ugyanakkor ezzel visszahozta őt az életbe.

Először csak a cipőjét pillantotta meg két rendőrtiszt lába között. Vastag talpú edzőcipő volt rajta, és a súlyát folyamatosan egyik lábáról a másikra helyezte, néha pedig lábujjhegyre állt, hogy tehermentesítse az alsó végtagjait.

Fáradt, állapította meg Marini. És bár fogalma sem volt róla, miért küldték a csapatot a La Cellába, tudta, hogy a nő lesz az utolsó, aki aznap távozik.

Ekkor a két rendőr elmozdult, és végre láthatta a nő többi részét is, amint egy félig elfolyó szívet ábrázoló bronzszobor és egy plafonról lelógó, plexiszárnyakból álló installáció között állt. Szív és lélek, akárcsak ő.

És elszántság, olyan életerő, amely néha már-már összezúzta a körülötte lévőket, de az utolsó pillanatban mindig megragadta és a magasba emelte őket.

Az is megesett, hogy hülye picsa volt.

Nem a majdnem hatvanéves kora miatt tűnt megviseltnek, hanem valami belső gyötrődés miatt, amelyet Massimónak még nem sikerült meghatároznia, és ami mintha az állandóan a kezében tartott jegyzetfüzettel lett volna összefüggésben, amibe eszeveszetten firkálgatott minden adandó alkalommal.

Odalépett hozzá, és látta, hogy a nő egy pislantással regisztrálja az érkezését. Még csak meg sem fordult. Olvasószemüvege egyik szárát az ajkai között tartotta, miközben idegesen rágcsált egy cukorkát.

– Remélem, cukormentes – szólalt meg Marini.

A nő végre ránézett, de épp csak egy másodpercre.

– Tényleg azt hiszed, hogy ez a te dolgod? – Rekedt, száraz hangjában árnyalatnyi derültség érződött.

– Maga cukorbeteg, felügyelő. És állítólag hölgy is... – morogta, nem törődve az ezt követő káromkodással. Ezt a játékot jól ismerte, és szinte soha nem nyerte meg.

A felügyelő abbahagyta szemüvege rágcsálását.

– Nem kéne ma szabadnapon lenned, nyomozó? – kérdezte, és rászegezte azt az átkozott tekintetét, amellyel képes volt az ember veséjébe látni.

Massimo kajánul elmosolyodott.

– És magának nem most telt le a műszakja?

– Ne gondold, hogy ez a nagy szorgalom elfeledteti a legutóbbi mulasztásodat, Marini!

Massimo inkább nem felelt, nehogy aknamezőre lépjen. Figyelmesen nézte ezt a nőt, aki láthatólag máris elvesztette iránta az érdeklődését. Még a melléig sem ért, de volt egy olyan szokása, hogy úgy belegázolt az önérzetébe, mint egy tank. Majdnem kétszer annyi idős volt, mint ő, de hamarabb fárasztotta ki, mint hogy saját maga kimerült volna. A modora gyakran brutális volt, és bubifrizuráját olyan mesterkélt vörösre festette, hogy szinte kínos volt. Vagy legalábbis bárki máson az lett volna, de nem rajta.

Teresa Battaglia tudott ugatni, és voltak, akik megesküdtek rá, hogy harapni is látták – szó szerint.

– Na és miért vagyunk itt? Mik ezek a nagy titkok? – kérdezte, hogy visszaterelje a főnökét arra a terepre, ahol ő mindenkinél jobban és gyorsabban eligazodott: a vadászatéra.

Teresa Battaglia egyenesen előrebámult, mintha nézne valakit, szeme összeszűkült, homlokát komor gondolatok ráncolták.

– Egyes számban, nyomozó, nincsen több. Mindig csak egy rejtély van. – Battaglia felügyelő törölgetni kezdte szemüvege lencséjét, ahogyan mindig tette, amikor elgondolkodott. Ilyenkor rendet rakott a fejében. – Mi másért lennénk itt, ha nem azért, hogy megfejtsük egy halál rejtélyét?

2.

„Régi haláleset”

Ezt mondta Teresa Battagliának Gardini főügyészhelyettes alig egy órával korábban, amikor a La Cellába kérette. Csak ezt a két szót, utána pedig az a mondat következett, amit a felügyelő már számtalanszor hallott tőle: „Azt akarom, hogy te dolgozz rajta a csapatoddal.”

Régi haláleset. Teresa megkönnyebbült, mert ez azt jelentette, hogy nincs már szabadlábon lévő gyilkos, akit le kellene vadászni, nincsenek további potenciális áldozatok, akiket meg kellene menteni, az idő pedig nem ellenfél. Csak egy távoli eset visszhangja, amely ki tudja, hogyan bukkant fel újra a múlt porából.

Ezzel meg tud birkózni. Az ügy nem fog kicsúszni a kezéből, de ha mégis, akkor sem szenved kárt senki, legfeljebb az önbecsülése.

Bolond vagy, ha azt hiszed, hogy nem veszik észre, mi van veled.

Ami vele történt, annak olyan neve volt, amely megsemmisíthette őt és kitörölhette a jövőjét, de Teresát nem tántorította el az orvosi kartonján szereplő szó, nem hagyta, hogy átvegye az uralmat az élete fölött. Száműzte oda, ahol az ember legszörnyűbb félelmei szoktak megtelepedni: a lelke mélyére, valamint a naplójába, amelyet mindig magánál hordott. A papíralapú emlékezetébe.

Ebben az amúgy is bonyolult helyzetben Massimo Marini további problémát jelentett. Úgy vizslatta őt, mintha gyanítana valamit, mintha olvasna a gondolataiban. Próbálta volna távol tartani magától, azonban a férfi közelségét kezdte normálisnak érezni. Attól félt, hogy egymás társaságának keresése mindkettőjük számára veszélyes szokássá válhat.

Gardini ügyészhelyettes kilépett egy kordonnal lezárt teremből. Nyúzottnak tűnt, mint mindig, amikor Teresa találkozott vele. A magas, vékony Gardini haja örökké zilált volt, nyakkendője félrecsúszott, mintha szélviharba került volna. Okos rendőrbíró volt, aki nem kímélte önmagát. Megjelenése jól jellemezte élete zaklatott ritmusát.

Különc kinézetű, erősen napbarnított férfi kísérte. Sötét haját kétoldalt kiszívta a nap, amiből Teresa arra következtetett, hogy a bőrszíne is természetes, olyan emberé, aki szabadtéri sportot űz. Valami elegánsat, olyan exkluzívat, mint az öltözéke, amely klasszikus szabású, élénk színű, mégis ösztönösen ízléses volt.

Teresa gyorsan átlapozta a naplója legfrissebb feljegyzéseit, de nem talált leírást a férfiról. Jól emlékezett hát: még soha nem találkoztak. Mégis kitalálta, ki lehet.

Gardini, amint észrevette Teresát, kézfogásra nyújtott kézzel odasietett hozzá. Évek óta barátok voltak, de a munkájuk eltérő pozícióba helyezte őket.

– Köszönöm, hogy eljött, felügyelő! Sajnálom, hogy a műszakja végén zavarom – mondta magázva. – Bemutatom Gianmaria Gortant, a galéria tulajdonosát. Gortan úr: Battaglia felügyelő. Őt szándékozom megbízni a nyomozás vezetésével.

Teresa megeresztett egy gyors mosolyt, majd pótolta a mulasztást, amit Gardini a nagy sietségben gyakran elkövetett.

– Bemutatom a jobb kezemet, Marini nyomozót.

Mindannyian kezet ráztak. Teresa észrevette, hogy a műkereskedő tenyere izzad. Egy csipetnyi önkontrollhiány, ami ellentétben állt a férfi magabiztos fellépésével.

– Gortan úr hívott ide minket – mondta Gardini. – Meglehetősen szokatlan eset.

Nem árult el semmit, de Teresa az előző perceket azzal töltötte, hogy a művészeti galériában a helyszínelőket figyelte, amint ki-be járkálnak egy olyan helyiségben, amelyet még nem látott. A külső vakuval felszerelt fényképezőgép szüntelenül kattogott, erős fénnyel villogva a félhomályban. Ha ez egy régi ügy, akkor valami nem volt rendben. A bevetett erőforrások és személyzet nagysága nem felelt meg annak, amire ez alapján számított. Senkit sem érdekeltek a régen történt halálesetek. A vérrel együtt az áldozat és gyászoló családja iránti együttérzés is elenyészik. Ilyenkor Justitia már nem siet kardot rántani. Mérlegének serpenyője kibillenve marad, és a szemkötője épp csak annyira csúszik le, hogy körülnézhessen, és a vadászkutyáit frissebb tragédiákra szabadítsa rá.

– Meghalt valaki odabent? – kérdezte Marini, aki még Teresánál is kevesebbet tudott az ügyről.

– Mostanában nem – sóhajtott fel Gardini. – Gyertek velem, megmutatom!

A lezárt szoba egy laboratórium volt mindenféle műszerekkel felszerelve, amelyek egy részét Teresa nem ismerte. A fényképezőgépek villanásában fémesen csillant meg egy digitális mikroszkóp. Teresa felismerte Gardini néhány kollégáját az ügyészségről, akik épp a készülékből vették ki a mintákat.

– Ezt a berendezést használjuk az eredetiségvizsgálatok elvégzésére – magyarázta a műkereskedő. – Kormeghatározás és értékbecslés céljából. Van egy szakértőnk, aki elemzi az eladásra behozott műtárgyakat, illetve azokat az örökölt vagy padláson talált tárgyakat, amelyeknek egyszerűen csak meg akarják tudni a piaci értékét az ügyfeleink.

Teresa felütötte a jegyzetfüzetét, és gyorsan feljegyezte a dátumot, az időpontot és a helyet, különös tekintettel a jelenlévők nevére, külsejére és ügyben játszott szerepére. Visszatérő rémálma, legnyomasztóbb félelme volt, hogy nem ismeri fel az embereket. Észrevette, hogy Marini leskelődik, ezért lapozott egyet, és egy obszcén rajzot firkantott a férfi kedvéért. A fiatal nyomozó elpirult, és sietve arrébb húzódott.

Teresa gyors pillantással felmérte a környezetét. Úgy tűnt, minden rendben van. Pedáns rendben. Ahogy számított is rá, nem lógott ki egyetlen mumifikálódott maradvány sem a fal réséből vagy egy padló alatti rejtekhelyről.

– Mikroszkópra lesz szükségünk a holttest megtalálásához? – suttogta a fülébe Marini, aki ismét árnyékként követte.

Teresa egy csuklómozdulattal leintette, és kérdőn nézett Gardinire.

– Adjatok egy percet! – szólt az ügyészhelyettes a helyszínelőknek.

A munka abbamaradt, a helyiség kiürült. Csak ők maradtak négyen, és végre láthatóvá vált egy fényfolt.

Gardini intett Teresának, hogy jöjjön közelebb, mire a felügyelő tett néhány lépést. Volt valami az ügyészhelyettes arckifejezésében, ami meglepte. Az izgalomba elragadtatás vegyült, ami a körülményekhez képest szokatlan volt. Követte a férfi tekintetét.

A munkaasztalon egy rajz volt kiterítve, keret nélkül, egy üveglapra fektetve, sarkain kis fémnehezékekkel lenyomtatva. Egy nő portréja. Ránézésre úgy negyvenszer harmincvalahány centiméter méretű. A papír vastag volt, durva felszínű.

Teresa odalépett, és föléhajolt, hogy jobban megnézze. Csak állt a kép előtt mozdulatlanul, és nem tudta levenni róla a tekintetét. A szeme tágra nyílt, de nem a félhomálytól, hanem a csodálkozástól.

Egyik régi középiskolai tanárának szavai jutottak eszébe: „Az igazi művészet nem szorul magyarázatra”. Itt volt előtte a bizonyíték. Feltette a vékony láncon mellén lógó olvasószemüvegét, hogy közelebbről szemügyre vegye.

A portré mintha kilépett volna a papírból. Döbbenetesen teljes, szinte háromdimenziós volt. Egy fiatal nő arcát ábrázolta, olyan különlegesen finom arcot, amely váratlanul érte az embert. A szeme le volt hunyva, hosszú pillái az arcát súrolták, ajkai kissé szétnyíltak. Volt benne valami meghatározhatatlanul egzotikus. Tejfehér arcát hullámos sötét haj keretezte, amely a mellére omlott, majd a lap széleibe veszett.

Delejes, fennkölt szépség volt, jéghideg és lobbanékony, előkelő és vad. Vörös és fekete, mint a szenvedély.

Teresa nagy nehezen levette a szemét az arcról, hogy a többi részét is megvizsgálja. A jobb alsó sarokban reszkető kézírással ott állt a dátum: 1945. április 20. Aláírás nem volt rajta.

Több mint hetven év választotta el a rajz születését a mostani pillanattól, amikor Teresa megcsodálta. Majdnem egy évszázad, azonban az időkoordináta nem tartozott ennek a képnek a mércéi közé. Sőt, mintha felfüggesztette volna annak múlását. Az arckép egy másik síkon létezett, amely térből és érzelmekből állt. Maga volt halhatatlan művészet.

A válla fölé hajló Marini alig lélegzett. Őt is rabul ejtette az alkotás mindannyiukra gyakorolt varázslata.

– Kit ábrázol? – kérdezte.

Teresa nem hívta fel a figyelmet a kérdés naivitására, hiszen nem sokkal korábban ő maga is majdnem feltette. Marini nyilván ugyanazt érezte, ami őt is szorongatta belülről: hogy egy hús-vér teremtéssel állnak szemben.

– Az Alvó nimfa – felelte a műkereskedő, miközben a rajzot szemlélte. – Azt hitték, hogy elveszett, de egy padláson felbukkant néhány régi irat között. Legalábbis a művész unokaöccse így meséli. Ő hozta be a galériába, hogy hitelesíttesse, mivel nincs rajta aláírás. Ez persze pusztán formalitás; nem kétséges, hogy ez az ő nagy-nagybátyjának, Alessio Andriannak az alkotása.

Teresa számára ez a név nem csengett ismerősen. Nem értette, miért akarja Gardini a segítségét kérni az előzetes vizsgálathoz. Egyáltalán mi után kell nyomoznia?

– Hamisítás gyanúja merült fel? – kérdezte.

Gardini elmosolyodott. Teresa tudta, hogy nála ez nem derültséget, hanem feszültséget jelez, amit az arcizmai összehúzásával vezet le.

– Attól tartok, ennél bonyolultabb a helyzet, felügyelő. A rajz szakértői elemzése váratlan és meglehetősen nyugtalanító eredményt hozott. Gortan úr jobban el tudja majd magyarázni, mint én.

Teresa felegyenesedett. Fáradt testének minden ízülete nyikorgott.

– Nyugtalanító? – kérdezett vissza.

– Az értékbecslő analizálta a papírt és a pigmenteket – kezdte magyarázni a kereskedő –, hogy megállapítsa, a rajzon szereplő dátum megfelel-e a keletkezés vélhető időpontjának. A munkát szénnel és egy hematitból készült krétával rajzolták. Ez a varázslatos vörös szín a hematitból származik, amely egy vastartalmú ásvány.

– Igen, ismerem.

– Néhány évtizeddel ezelőttig a művészek tiszta hematitot használtak, de manapság természetes vagy szintetikus viaszokkal keverik. E viaszok jelenlétének vizsgálatával meg lehet állapítani, hogy egy adott darab új keletű-e vagy régebbi. A probléma az, hogy a szakértőnk valami mást talált. Nem tudta kideríteni, hogy mi lehet, ezért az anyagból elküldött néhány mintát egy erre szakosodott laboratóriumba további elemzés céljából.

– És mit találtak?

Gardini volt az, aki válaszolt, egyenesen Teresa szemébe nézve. A halogénlámpa fénye sötét árnyékokat vetett sovány arcára, ami drámaiságot kölcsönzött neki.

– Vért, felügyelő.

Teresának néhány másodpercbe telt, mire megértette, mire akar az ügyészhelyettes kilyukadni. Mindig is gyakorlatias, értelmes embernek tartotta, de ez most úgy hangzott, mintha kicsit elragadtatta volna magát. Elkapta Marini tekintetét, aki ugyanolyan meghökkentnek tűnt, mint ő.

Teresa ismét az ügyészhelyettesre nézett. Próbált tapintatos megfogalmazást találni arra, amit mondani akart, de tudta, hogy végül a legegyenesebb módot fogja választani, ami a természetéhez illik.

– Gardini ügyészhelyettes úr – kezdte –, ezerféleképpen kerülhetett vér erre a rajzra. Talán a művész véletlenül megvágta magát, és a vére belekeveredett a festékbe. Talán valakinek vérzett az orra. Az igazsághoz általában a legegyszerűbb magyarázat áll a legközelebb.

Gardini nem szólt egy szót sem, de abban, ahogyan Teresára nézett, már benne volt a válasz. Teresa levette a szemüvegét.

– Azt gyanítja, talán megöltek valakit, hogy elkészüljön ez a festmény? – kérdezte, és nem tudta leplezni a hitetlenkedést a hangjában.

Gardininek a szeme sem rebbent.

– Nem gyanú. Biztos vagyok benne.

Teresa nézte a portrét, a sápadt arcot, amely mintha egy végtelen sóhajt lehelt volna ki. Az utolsót. Talán a Nimfa a halál örök álmát aludta.

– Miért? – kérdezte, de már érezte, hogy Gardini válasza minden lehetséges ellenvetést le fog söpörni. Már régóta ismerte őt, és tudta, hogy amikor azt mondja, hogy biztos valamiben, akkor nem a levegőbe beszél.

Gardini az oldalával az asztalnak támaszkodott, és karba fonta a kezét.

– Nem csak „pár csepp” vérről van szó.

Teresa érezte, hogy bizseregni kezd az arca, mint mindig, amikor rossz hírt hall.

– Hát mennyiről? – kérdezte.

A férfi felvett egy aktát az asztalról, és átnyújtotta neki. Adott rá egy percet, hogy átlapozza.

– Az Alvó nimfát vérrel festették, felügyelő – szólalt meg végül. – Az elemzés emberi szívizomszövet-darabkákat mutatott ki a papíron.

Teresa végre megértette, de Gardini volt az, aki megfogalmazta, amire gondolt.

– Alessio Andrian úgy festette, hogy belemártotta az ujját valakinek a szívébe.

Szívszövet. Emberi. A bordák között benyúló kéz, szívbe mártott ujjak. A Teresa fejében megjelenő vízió az őrület rémképe volt.

– Gortan úr – fordult a műkereskedőhöz. – Egészen biztos benne, hogy a festmény alkotója Alessio Andrian?

– Magam is elvégeztem az értékelést még egyszer. Minden kétséget kizáróan hiteles.

– És hogy jutott erre a következtetésre?

Gortan arcán olyan mosoly terült el, amilyet a kívülállók számára tartogatott egy olyan nemes művészet kapcsán, amelyben a tudatlanság megengedhetetlen, és pusztán udvariasságból szokás eltűrni. Teresa megállapította, hogy ez az ember legalábbis egy elit szekta főpapjának tartja magát, és úgy is viselkedik. Tévedés volt részéről kereskedőnek gondolni.

– Hogy mi az, ami bizonyossá teszi számomra a mű alkotóját? – ismételte meg Gortan. – Minden részlet. A papír, a szín, a dátum kézírása, de legfőképpen a vonal minősége: a nyomás, az eszköztartás szöge – magyarázta, miközben előkelően gesztikulált a kezével, finom parfümillatot eregetve. – A kompozíció általános kvalitása, amit én úgy hívnék, hogy „a művész keze”. Ez az ő igazi kézjegye. Összetéveszthetetlen. Ez a rajz Alessio Andrian Alvó nimfa című alkotása.

Nyilvánvalóan nem voltak kétségei. Az arca kipirult az őszinte lelkesedéstől.

Be kell vallanom, nem ismerem a művészt, és még soha nem hallottam az Alvó nimfáról – ismerte el Teresa.

A galériatulajdonos tökéletesen simára borotvált arcán fintor suhant át, de olyan halvány, hogy Teresa azt gondolta, talán csak képzelődik.

– Nem lep meg – mondta Gortan. – Andrian művészete nem a tömegeknek szól, hanem egy szűk, és ne vegye sértésnek, meglehetősen válogatott műértői körnek. Akik azonban abban a ritka szerencsében részesültek, hogy megtekinthették a műveit, csodálattal adóznak rendkívüli művészi lelkületének.

Teresa kíváncsi lett, ki is volt pontosan ez az ember, Alessio Andrian.

– Hogy érti azt, hogy „ritka szerencse”? – kérdezte.

Gortan szemébe most csillogás költözött, szinte csábítóvá vált. Látszott rajta, hogy tisztában van vele, milyen egyedülálló történet birtokában van.

– Andrian ezerkilencszáznegyvenötben hagyta abba az alkotást, felügyelő. Mindössze huszonhárom éves volt. A műveit egytől tízig számozzák – magyarázta. – Az Alvó nimfa portréja vélhetően az utolsó, a tizenegyedik.

Teresa észrevette, hogy a festményen szereplő nőre úgy hivatkozott, mintha valóban létezett volna.

– Vajon modellről rajzolta? – kérdezte.

Gortan a fejét csóválta.

– Senki sem tudja.

– Talán amiatt hagyta abba a festést, ami akkor történt, amikor ezt készítette – vetette fel Gardini.

– Gondolom, ezt önök majd kiderítik nekünk, ugye? – jegyezte meg a galériás.

Teresa kinyitotta a jegyzetfüzetét.

– Mennyit ér? – kérdezte.

– Mielőtt a vért felfedezték, háromszáz-háromszázötvenezer eurót mondtam volna. De most ... Ki tudja? Talán még a dupláját is.

– Azt akarja mondani, hogy egy ilyen morbid körülmény miatt az egekbe szökhet egy festmény ára? – érdeklődött Marini.

Gortan megvető pillantást vetett rá, ami kissé irritálta Teresát.

– Nem, nyomozó úr. Arról van szó, hogy egy festmény vagy bármely műalkotás értéke elválaszthatatlanul összefügg a történetével, a hozzá tartozó emberi viszontagságokkal. Alessio Andrian története tagadhatatlanul egyedülálló, és a kirakós játéknak ez az újabb darabja csak tovább fokozza az áhítatot.

Teresa abbahagyta az írást.

– Miféle történet? – kérdezte.

– Andrian unokaöccse jelenleg külföldön tartózkodik üzleti úton, de ma este visszatér – szólt közbe Gardini. – Holnap délelőtt találkozunk vele egy informális beszélgetésre. Nincs nála alkalmasabb ember arra, hogy elmesélje.

– A körülményeket figyelembe véve inkább most szeretném megtudni – erősködött Teresa.

– Andrian partizán volt a háború alatt – kezdte sietve Gortan. – Műveit a hegyekben bujkálás alatt készítette, a német támadások szünetében. Amikor a háború véget ért, a bajtársai nem találták. Azt hitték, meghalt.

– De? – nógatta Teresa.

– De valójában Jugoszláviában, egy Bovec nevű településen kötött ki. Egy család értesítette a Garibaldi-partizánokat, hogy találtak egy olaszt a házuk mögötti erdőben. A férfi olyan szörnyű állapotban volt, hogy Tito milicistái halottnak hitték. Andrian volt az. Két héttel korábban tűnt el. Soha senki nem tudta meg, hogy mit csinált ezalatt.

– Nem kérdezték meg tőle?

– Andrian soha nem tért magához, hogy elmondja.

– Meghalt?

– Nem, de elborult az elméje. És nem alkotott többet. Soha többé nem szólalt meg. Soha többé.

Gortan elhallgatott, de szavai tovább visszhangoztak Teresa fülében.

– Sírba vitte a titkot – merengett Marini.

– Nem egészen – mondta az ügyész Teresára pillantva. – Andrian még él, de majdnem hetven éve vegetatív állapotban van.

Egy pillanatra szünetet tartott, mintha időt akart volna adni nekik, hogy felkészüljenek arra, ami következik.

– Nem beteg, soha nem is volt az. Önszántából nem jár. Önszántából nem beszél. Hetven éve. Bármi is történt, amikor megfestette az Alvó nimfát, úgy döntött, hogy élve hal meg. Ő egy lélegző halott.

3.

A kisfiú zihálva keresett menedéket az erdőben. Onnan, ahol volt, még mindig látta az erdő szélén túl elterülő, százszorszépekkel és pitypangokkal tarkított rétet. A színeket időnként elfátyolozta egy-egy átsuhanó árnyék, de a gomolyfelhők mindig hamar eloszlottak.

Hátat fordított a fénynek, és beljebb merészkedett az illatos sűrűbe. Mögötte egyre távolabbról hangzott a kiáltozás.

Az erdő csenddel fogadta, és ez a csend lelassította a lépteit. Olyan volt, mintha templomba lépett volna: ugyanaz a hűvös félhomály, szédítően magas boltívek, a fák kérgéből szivárgó, a gyertyáéhoz hasonló szúrós gyantaillat. Volt egy olyan kísérteties érzése, hogy valamilyen mindent látó felsőbb hatalom figyeli őt.

Megborzongott, a melegítője alatt a pólója nedves volt az izzadságtól. Talált egy biztonságosnak ígérkező búvóhelyet a gyökerek és ágak között, ahol meghúzódhat, és bemászott az üregbe. Állát a térdére támasztotta, és felkészült a hosszú várakozásra.

Sokáig hallotta, ahogy szólongatják. Ösztöne azt súgta, hogy válaszolnia kell a kiáltásra, és véget vetnie a velük űzött kegyetlen tréfának, de egyfajta dühös szeretet arra késztette, hogy maradjon elrejtőzve.

Szülei egymással váltakozó kiáltásai olyanok voltak, mint egy rémült dal sorai. Időnként egy idegen hangja nyomta el a többiekét. Ilyenkor jobban fülelt, és megpróbálta elemezni, mit hall ki belőle: vajon az a közömbösség jellemzi-e, amellyel a lány mostanában viseltet iránta, vagy hirtelen eltűnése megrázta és felélesztette benne a régi gondoskodó szeretetet.

Ez az idegen a nővére volt. Amikor a lány elkezdett megváltozni, felnőni, valami elpattant közöttük. Ő volt tehát a fiú haragjának címzettje. Azt akarta, hogy a nővére megijedjen attól, hogy elveszíti őt. Azt akarta, hogy újra úgy szeresse, mint régen.

Ezért döntött úgy, hogy elszökik. Csendben, sértődötten, botjával a levegőt csapkodva. Potyogtak a virágszirmok, ahogy a könnyei is.

Mélyebbre húzódott a búvóhelyén. Letépett egy páfrányt, és mérgesen tépkedni kezdte. Megszívta az orrát, és csak akkor vette észre, hogy megint sír.

Ekkor zizegni kezdett a lomb a feje fölött. Összerezzent, és gyorsan megtörölte a szemét. Odafent, az erdő smaragdzöld kupolájának mélyén valami megmozdult, aztán elcsendesedett.

Felnyögött, amikor eszébe jutott, mit mondott az úton a nővérének aznap reggel.

Nem igaz, hogy a viperák a fán szülnek, mondta magában. Hazugság volt, amit azért találtam ki, hogy megijesszem a nővéremet.

Nem mert megmozdulni.

De vajon tényleg így van? A vipera a kicsinyeit a fák ágain hozza a világra, hogy rögtön lepotyogjanak, és ne tudják megmarni.

Hirtelen az az érzése támadt, valami belecsúszott a pulóvere gallérjába. Sikítva talpra szökkent, letépte a felsőt, és futásnak eredt.

Most már haza akart menni, vissza a biztonságba. Már nem érdekelte a sértett büszkesége, az elárult érzelmei. Az anyja csókjaira, az apja nevetésére vágyott. Még ő, az „idegen” sem tűnt többé olyan ellenségesnek, olyan elviselhetetlennek.

Ágakból és bokrokból álló kezek kapdosták el, és akárhogy küzdött, nem tudott átvágni rajtuk. Hol a karját ragadták meg, hol a lába köré tekeredtek. Az erdő be akarta őt zárni sötét, nedves leheletének börtönébe. Már érezte is magán ezt a leheletet.

Szeme a rét fényét kereste, de csak sötétséget látott. A fák egyre girbegurbábbnak és hatalmasabbnak tűntek, az aljnövényzet egyre sűrűbb és kuszább lett.

Rájött, hogy eltévedt. Körülölelte a hideg. Ráeszmélt, hogy már csak a pólója van rajta. A karja tele volt karmolásokkal, amit a tüskék ejtettek a bőrén. Égett az arca is, mint egy nyári napsütésben töltött nap végén.

– Anyu! – kiáltott nagyon halkan, mintha nem akarná felébreszteni az őt körülvevő lényt.

Az erdő valami korábban nem hallott finom duruzsolással válaszolt.

Minden nyüzsgött körülötte. Nem látta, de érezte. Az erdő lélegzett, lüktetett, mint egyetlen, erős, fekete szív. A föld alól jövő, rezonáló dobogásra a saját szíve egyre gyorsabb kalapálással válaszolt.

Ökölbe szorította a kezét, mire égő fájdalom hasított belé. Odanézett, és látta, hogy a tenyerén mély vágás húzódik. Megbabonázva figyelte, ahogy a vére a fekete földre csöpög.

Ekkor egy pillangó szállt a sebére, amely ugyanolyan színű volt, mint az árnika, amit az anyja szedett aznap reggel. Megpihent meleg húsán, és lustán lebegtette a szárnyait. Amikor a fiú megpróbálta megérinteni, felrepült, de továbbra is a közelben táncolt a levegőben. Követni kezdte. Remélte, hogy a fény felé vezeti.

Egy olyan területre értek, ahol a fák ritkásan nőttek. A nap vakító fényfoltokban esett az aljnövényzetre. Eszébe jutottak egy mesekönyv illusztrációi, amelyben Jancsit és Juliskát fel akarja falni a boszorkány.

A pillangó megpihent egy gallyakból álló halmon, amelyeket az idő megfosztott a kérgüktől. A fiú letérdelt, és kinyújtotta az egyik ujját, hogy felvegye a pillangót, de visszahőkölt. A hirtelen jött hideg fuvallat ezúttal belülről jött. Nem gallyak voltak azok, hanem csontok. A földből kiálló csontok. Egy csontvázkéz nyúlt ki félig a talajból, áttörve a mohát és a virágokat.

Felsikoltott és futni kezdett, miközben végig a szeme előtt lebegett az egykor emberi ujjakként szolgáló csontok hálójába szorult, csapkodó pillangó képe.

Már biztos volt benne, hogy örökre az erdő foglya marad, ugyanúgy belegabalyodva annak gonosz hálójába, mint a pillangó, amikor egy hang ütötte meg a fülét, amely a nevét kiáltotta. Felnézett. A távolban a lejtő még világosabb volt, és a fényben egy ismerős alak kezdett kirajzolódni.

Kétségbeesett kiáltással felelt. A nővére odarohant hozzá, kócos hajjal, térdig sáros farmerban. Látszott rajta, hogy sírt. A lány lerogyott előtte a földre, és úgy ölelte, olyan szorosan, mint régen, amikor még a kor nem távolította el őket egymástól. A fiú zokogásban tört ki. Kinyitotta a száját, hogy megszabaduljon a rémülettől, de nem jött ki rajta hang. Hátrafordult, hogy egy pillantást vessen oda, ahonnan jött, de az erdő most teljesen egyformának látszott, mintha összezárult volna mögötte.

Soha nem fogja újra megtalálni a szellemkezet. Összeszorította a száját. Úgysem hinne neki senki. Hagyta, hogy átkarolják, és a fény felé vezessék.

Még egy utolsó könnycseppet ejtett. A pillangóért.

Ha tudta volna, hogy figyelik, maga miatt sírt volna, a csendes halál miatt, amitől épp csak megmenekült.

A Tikô Wariö ugyanis nem képes szánalmat érezni, még a gyámoltalanok iránt sem. Neki őrködnie kell.

4.

Massimo elhatározta, nem megy egyenesen haza. Előbb sétálni akart egyet, elzsibbasztani az agyát. Az utcák fényárban úsztak, a bárokból kihallatszó csevegés arra csábított, hogy megálljon egy pohárra felvidulni. A Piazza delle Erbe körüli árkádok alatt hemzsegtek azok az emberek, akikhez Massimo maga is hasonló volt nemrég. Harminc év körüli fiatalemberek. Figyelte őket, ahogy viccelődnek, flörtölnek, egyik kezükben félig üres pohárral, a másikban cigarettával vagy egy nő kezével. A világuk most fényévekre volt az övétől.

Céltalanul sétálgatott, nézte a csillogó kirakatokat, anélkül hogy igazán látta volna, mi van bennük. Saját tükörképét kereste. Látta, hogy megváltozott, és nem tetszett neki az eredmény. Nem volt önmaga. Gyalogolt, amikor legszívesebben futott volna. Hallgatott, amikor üvölteni szeretett volna. Egyszerre akart ott lenni és távol lenni. Folyton elmenekült, de mindig ott kötött ki, ahonnan elindult.

Gyáva vagyok, gondolta, de tudta, hogy ezt a hibáját már régen megbocsátotta magának. Voltak ennél rosszabbak is.

Előhalászta a zsebéből a mobiltelefonját, és visszakapcsolta. Görcsbe rándult gyomorral nézte a képernyőjén gyors egymásutánban felvillanó értesítéseket.

Megint hívta. Elena soha nem küldött üzenetet, mert nem akarta a megvetését a képernyőn megjelenő néhány sornyi szövegre bízni. Addig akarta sulykolni a szavait, amíg azok fel nem robbannak Massimo fülében. Azt akarta, hogy a hangja is a szívébe döfjön.

Kísértésbe esett, hogy boldogságot színlelve belevesse magát a város sűrűjébe, de végül a csendesebb mellékutcák felé vette az irányt. Befordult egy sarkon, és majdnem nekiment egy utcai lámpa alatt csókolózó párnak. A lány nevetett, a férfi közelebb húzta magához.

Massimót elöntötte a keserűség, és elfordította a fejét. Ők is ilyenek voltak Elenával valamikor olyan régen, amire már nem is emlékezett, bár a racionális énje tudta, hogy ennek csak egy éve, és nem egy évtizede.

Igen, pontosan ilyenek voltak, alig tudták levenni a kezüket egymásról.

És aztán úgy hagyta el a lányt, hogy még csak magyarázatot sem adott, mert az azt jelentette volna, hogy magának is meg kellett volna magyaráznia, holott ő csak csendet akart. Elena utolsó szavai arról szóltak, hogy mennyire szereti, ő pedig elhagyta. Néhány héttel azelőttig nem látta és nem is hallott felőle. Aztán néhány órára újra összejöttek, szeretkeztek, majd ismét elhagyta.

Nem jó ötlet hazamenni szabadságra.

Massimo dühös volt, de csakis magára. Azért, amit érzett. Azért, amit nem érzett. Mert annyira más ember lett belőle, mint amilyen lenni akart.

A saját háza előtt találta magát, anélkül hogy tudta volna, hogy került oda. Felnézett az emeletre. A harmadik emeleti ablakokban épp úgy ki voltak kapcsolva a fények, mint a lelkesedésének maradványain. Nem bajlódott a lifttel, gyalog ment fel a lépcsőn. Még egy olyan ügy sem volt, amin dolgozhatott volna, hogy elterelje a figyelmét lányról. Abban reménykedni, hogy az Alvó nimfa rejtélyét meg lehet oldani hetven év múltán, véleménye szerint túlzott optimizmusra vallott.

Felérkezett a lakásához, de az utolsó lépcsőfok előtt megtorpant. Egy nő várt rá a bőröndjén ülve, behunyt szemmel, hátát az ajtónak támasztva. Kimerültnek tűnt, egyben feszültnek is, mint aki harcra készül. Soványabb volt, mint amilyenre emlékezett, pedig csak néhány hét telt el azóta, hogy utoljára látta. Ez a rövid idő azonban felemésztette, mintha minden lélegzetvétel kiharapott volna belőle egy darabot.

Nem, nem az idő a hibás.

– Elena...? – szólította meg.

Nehezen jött ki a torkán a hang, alig volt több egy lihegésnél, de a lány szeme úgy felpattant, mint amikor csattan a csapda. Szó nélkül néztek egymásra, a testük megfeszült a kínos helyzettől. Aztán Elena felállt egy sóhaj kíséretében, ami bármit jelenthetett: fáradtságot, ingerültséget, megkönnyebbülést, esetleg megbánást.

Massimo nagy nehezen nyelt egyet. Nem voltak olyan szavak, amelyek most megmenthették volna.

– Nem tudom, mit mondjak – motyogta. – Én...

Elena közelebb lépett. Massimo egy pofonra számított, ehelyett a lány a nyakába fúrta az arcát. Ez a bőrkontaktus felért egy érzékeire mért korbácsütéssel, az akarata pedig egyszeriben összeomlott.

Massimo kinyitotta a száját, de a nő betapasztotta hideg, reszkető ujjaival.

– Én sem tudom, hogyan mondjam el neked, úgyhogy egyszerűen csak kimondom – suttogta. – Gyermeket várok.

5.

1945. április 20. Az aznap történteket több mint hetven éve homály fedi.

Megnézni a korabeli újságokat!

Holnap fél 9-kor találkozó a kerületi ügyészségen Raffaello Andriannal, a festő dédunokaöccsével.

Kutyás lány a galériában és a tér sarkán. Kék hajú. Furcsa érzés. Láttam már korábban?

Marini: valami titok emészti.

Teresa becsukta a naplóját, homlokát a Marinivel közös irodájuk ablakához nyomta. Addig nézte, ahogy a fiatal nyomozó távolodik, amíg az el nem tűnt a sötétben.

Menekül valami elől. A fiú új életet kezdett, de valami tovább üldözte. Az elmúlt hetekben még a teste is megváltozott: soványabb, feszültebb, éberebb lett. Olyan nyugtalan, mint az a vadállat, amelyet Teresa időnként megpillantott benne. Sűrű homály, amely elvette a fényt a tekintetéből, árny, amely a lelke elé tolakodott. Volt bennük valami közös: mindketten titkot őriztek.

Szemüvege szárát a szájába vette, és bámult kifelé az éjszakába, amelyet itt-ott utcai lámpák és fényszórók pettyeztek. Nem tudott elszakadni ettől a sötétségtől.

A csuklóján megcsörrent a karperec, miközben szórakozottan megsimította az arcát. Egyszerű ezüst karperec volt, amelybe ezt a néhány szót vésette bele: Teresa Battaglia. Ez a neved.

Ezután az orvosa mobilszáma következett. Nem férjé, gyereké vagy rokoné. Ezt az üzenetet ő hagyta magának, mert ő volt az, aki meg szokta magát menteni.

Ráhúzta a függönyt a kinti sötétségre, és ez mintha felrázta volna a testére-lelkére rátelepedett fásultságból.

Íróasztala polírozott lapján számítógép állt a hozzá tartozó monitorral és billentyűzettel. Az elmúlt hónapok során vele együtt változott, alkalmazkodott egy olyan léthez, amelyben Teresának át kellett térnie egy módszeresebb, megfontoltabb, sőt, fegyelmezettebb életmódra.

Leült az asztalához, és eltette a naplót. A billentyűzet alól elővette az irattartó szekrény kulcsát, kinyitotta, majd kihúzott egy fiókot, és szemügyre vette a tartalmát.

Mintha egy doboz pillangót engedett volna szabadon. A több tucatnyi számozott öntapadós cédula színes szárnyként zizegett érintésére. Mindegyik valamilyen hasznos információt hordozott. A sárgák a munkával kapcsolatos emlékeztetőket tartalmazták: mi a munkája, hogyan kell bekapcsolni a számítógépet, hogyan kell kikapcsolni, hogyan kell használni a telefont, hogyan kell taxit hívni, hogy hívják azt a személyt, akivel közös az irodája… A zöldek a magánéletére és a cukorbetegségével kapcsolatos tennivalókra vonatkoztak. Az 1-es számú cetlin elég aggasztó emlékeztető állt: „Nézd meg a karpereced!”

Az mondta meg neki, hogy ki ő. Adott magának menekülési lehetőséget. Soha nem jutott el odáig, hogy tesztelje, működik-e.

Ezek voltak azok az útjelzők, amelyek átsegítették a mindennapok világán, amely bármelyik pillanatban ismeretlenné és érthetetlenné válhatott.

Az emeleti irodákban az utolsó fények is kialudtak. Hallotta, ahogykollégái lefelé tartanak a lépcsőn, beszélgetésük duruzsolása egyre távolabbra került, akárcsak az ő álmai. Hiányozni fog neki ez a hely.

Nagy levegőt vett, és megpróbált Alessio Andrian ügyére meg a vérrel festett portréra koncentrálni. Másnap találkozni akart a művész dédunokaöccsével, és talán megtudhat még néhány részletet arról a történetről, amely az Alvó nimfát elvezette hozzá.

Egy újabb ügy várt megoldásra, amely újabb hazugságokra kényszerítette. Egészségi állapotának eltitkolása egyenlő volt azzal, hogy mindenkit becsap: a csapatát, akik megszállottként hittek a tévedhetetlenségében; Gardinit és a területi rendőrparancsnokot, aki csakis rá bízta a legbonyolultabb ügyeket; az áldozatokat, s végül az áldozatok családját.

Véget akart vetni ennek a színjátéknak, mielőtt elérné azt a pontot, ahonnan már nincs visszaút. Az emlékezetén élősködő betegség hamarosan elzárja őt mindattól, amit szeret. Teresa már hetekkel azelőtt elhatározta, hogy lépni fog, de valami mindig visszatartotta. Aznap reggel is ott tétovázott a területi rendőrparancsnok ajtaja előtt, amíg az hirtelen ki nem csapta, mintha számított volna rá, hogy őt ott találja.

– Van egy ügyem a számodra – mondta.

És így odázta el az elkerülhetetlent az Alvó nimfa rejtélye, amely az egyetlen nyom volt egy olyan bűnténnyel kapcsolatban, amelynek még az elkövetési helyét sem lehetett tudni. Ami az idejét illeti, azt nem volt nehéz kitalálni: 1945. április 20. Néhány nappal a háború vége előtt.

Ami Teresa rendelkezésére állt, az mindössze egy káprázatos és morbid arckép volt, egy sehová nem vezető névtelen vérminta, és egy mozgásképtelen öregember, aki a háború alatt partizán volt, és talán megölt valakit. Az áldozat valószínűleg egy ellenséges katona volt, akit Andrian zúzott halálra, és azóta fogva tartja őt az őrület.

A szívébe mártotta a kezét, hogy lerajzolja a lányt, idézte fel magában. A vér erős szimbólum. A meleg élet, amely átjár bennünket, gyógyít, átalakít.

A cselekedet erőszakossága ellenére Teresa nem látott benne gyilkos dühöt. Inkább zsigeri késztetést sejtett mögötte, végletekig menő szenvedélyt, ahol már az őrület járja táncát.

Tudta, hogy Gardini azért őt bízta meg az előzetes nyomozás vezetésével, mert bízott a megérzéseiben. „Különleges érzéked van a halottakhoz” – mondta neki egyszer.

A halottaknak mindig sok mondanivalójuk volt életük utolsó pillanatairól, de ezúttal nem volt üveges szem, amelyben Teresa megpillanthatta volna a gyilkos árnyékát. Nem volt kéz, amely megpróbált ellenállni, utolsó védekező mozdulatot tenni, nyomokat rabolni a támadójától. A vérnimfa olyan álmot aludt, amelyből senki sem ébreszthette fel, titka pedig vele aludt tovább.

Teresa újra kinyitotta a naplóját, és belelapozott, ami mostanra alapvető esti szertartásává vált. Megvizsgálta az elméjét, hogy lássa, nem tévedt-e el valahol.

Rábukkant a legutóbbi találós kérdésre, amit meg akart fejteni, bár még nem volt sok ideje gondolkodni rajta. A logikai rejtvények megfejtése nála a zavart időszakok átvészelésének egyik eszközévé vált. Észrevette, hogy ezek a gyakorlatok képesek visszahozni őt a világba, amikor úgy érzi, hogy kicsúszik a talaj a lába alól. Szükségesnek indult, de azóta élvezetes szokássá vált.

A rendőrök be akarnak hatolni egy házba, hogy letartóztassanak egy bűnözőt. Az egyetlen rendelkezésükre álló információ az, hogy az illetőt Adamónak hívják. Amikor belépnek, ott találnak egy műszerészt, egy tűzoltót, egy orvost és egy vízvezeték-szerelőt, akik épp kártyáznak.

Habozás nélkül letartóztatják a műszerészt.

Miért?

A napló kicsúszott a kezéből, és zizegve leesett a földre. Teresa lehajolt, és a karját kinyújtva sikerült kihalásznia a szék alól.

Ahogy az asztal szélébe kapaszkodva felegyenesedett, a füzet egy olyan oldalnál nyílt ki, amely néhány nappal azelőtt keletkezett. A saját karcsú betűivel írt jegyzet a székéhez szegezte.

Kék hajú lány ronda kutyával a rendőrség előtti a buszmegállóban. Volt egy olyan érzésem, hogy már láttam korábban, de sietve távozott. Idegesnek tűnt.

Nem emlékezett sem a jelenetre, sem arra, hogy lejegyezte, de ezúttal nem a memóriájában keletkezett kis fekete lyuk zavarta.

Már megint a kék hajú lány. Az elmúlt időszakban legalább háromszor összefutott vele, különböző helyeken.

Tekintete önkéntelenül az ablakra, a függöny mögötti sötétségre tévedt.

Véletlen egybeesés, győzködte magát. Vagy talán valaki elkezdte követni.

6.

Az erdőben béke honolt. A család végre elment, és magukkal vitték azt a túlságosan kíváncsi fiút. Ez az izgága, haragos szívű teremtés olyasmit látott, amit nem lett volna szabad. Meglepő módon azonban hallgatott róla, megtartotta magának azt a kis ijesztő felfedezést.

Hosszú volt a várakozás. Az idegenek alkonyatig maradtak, túl közel a titokhoz, amelynek rejtve kellett maradnia. Túl óvatlanok voltak ahhoz, hogy félelmet érezzenek. Nem vették észre, hogy valaki figyeli őket.

A nap már a hegycsúcsok lila övezete mögé süllyedt, és az alkonyat éjszakai virágként formálódott sötétséggé. Nyugaton már a Vénusz fénye ragyogott: a neve egyszerre volt Lucifer, a hajnalcsillag, és Vesper, az esti csillag. Az évnek ebben az időszakában egy két hegycsúcs közötti kobaltkék háromszögben jelent meg.

Gyenge fénye alatt a völgy falvai szenderegtek. A templomtorony vörösfenyő zsindelyteteje és a kereszt helyén álló szélkakas a fák lándzsa alakú körvonalai fölé magasodott.

A réteken túl, az erdőhatár fölött, egy bagoly huhogásától kísérve halk lépések zizzentek az aljnövényzetben. A lépések egy avatatlan szem számára láthatatlan ösvényen haladtak, amely fehér rekettyék és vadorgonák között kanyargott. Ahogy az ösvény lejteni kezdett, a lépések könnyed trappolásba mentek át, egészen a sírig.

Az illatozó éjszaka édes burkot vont a halál köré. A csontok, amelyek most már kiálltak a földből, fehéren ragyogtak a holdfényben a fekete talajon. A völgy mélyén előbukkanó maradványokat díszítő virágok éjszakára összecsukták szirmaikat. A tavaszi heves záporok kimosták a földet, és napvilágra hozták az erdő titkát.

– Skrit kej – duruzsolta egy hang.

Őrizd a titkot!

A Tikô Wariö védelmező alakja visszatért a völgy erdeibe, ahogy azt a tűz körül mesélték régen az öregek. Úgy nevezték: „az Őrző”. Nem volt sem arca, sem saját teste. A legenda szerint a nagy őrző, az ádáz védelmező abban öltött testet, aki a segítségét kérte, így megjelenhetett egy gyermek, egy nő vagy öregember képében is.

És most valaki megidézte őt.

– Tikô Wariö. Tikô Bronô. Te k skriwa kej – kántálta egy hang.

Két türelmes kéz ásni kezdett, hogy újra sötétségbe és csendbe borítsa azt a másik két kezet.

7.

Teresa az ablaknál állt, és ahogy kifelé bámult, az volt az érzése, mintha valójában másik ablaknál állna, másik udvarra nézne, és a fény egy már elmúlt naphoz tartozna.

Egész éjjel azon töprengett, hogy az a gyanúja, hogy követik, vajon nem a betegség hatása-e, amely számára ismeretlen emberré változtatja őt. Fóbiák, paranoia, mániák: ezt tartogatta volna számára a jövő, amíg az Alzheimer-kór ki nem törli az utolsó érzelmeit és emlékeit is?

Az ügyészség irodái még kihaltak voltak. A bíróság folyosóin épp most fejezték be a takarítást. A csendet egy óra tompa ketyegése töltötte be.

Teresa a tekintetét a XIX. század végi épület belső udvarára szegezte. Marini késett, és a telefonja ki volt kapcsolva. Valami azt súgta neki, hogy nem fog megjelenni. A férfival kapcsolatban kialakult nála egy hatodik érzék, egy védelmező ösztön, amely talán egy határozottabb érzelem előjele volt. Tudta, hogy nem tesz jót neki, ha így gondol rá: nem jó ötlet kötődni kezdeni valakihez éppen akkor, amikor inkább arra kellett készülnie, hogy feladjon mindent, elbúcsúzzon és eltűnjön.

Egy pillanatra lehunyta a szemét, mintha elhessegetné ezeket a gondolatokat és érzelmeket. Amikor egy sóhajt követően újra kinyitotta, elmúlt a tanácstalansága, és újra magabiztos volt.

Azért jött, hogy találkozzon Alessio Andrian dédunokaöccsével. Ő volt az egyetlen, aki talán segíthetett neki megfejteni a rajz vonásaiba zárt régi rejtélyt.

Az előző nap az ügyészhelyettes informális beszélgetésnek nevezte ezt a találkozót, de Teresa tudta, hogy Raffaello Andriant valójában teljes körű kihallgatásnak készülnek alávetni, bár a fiatalembernek nem volt kötelessége részt venni rajta, és egyelőre csak olyan személyként kellett kezelni, akinek információk vannak a birtokában.

Raffaello talált egy emberi vérrel átitatott rajzot. Talán ismerte a kép borzalmas eredetét, és arra számított, hogy Gortan vizsgálatainak eredményei lehetővé teszik számára, hogy szép haszonnal eladja. Talán egyúttal meg akart szabadulni egy hetven évvel ezelőtti gyilkosság közvetett bizonyítékától. És valószínűleg nem számított arra, hogy Gortan ilyen alaposan végzi a munkáját.

Teresa ráébredt, hogy azért fűzi így a gondolatait, mert jobban hozzászokott a sötétséghez, mint a fényhez. Még nem is találkozott Raffaello Andriannal, de máris elkezdte felvázolni a lehetséges jellemvonásait, pszichológiai profilját és viselkedési jegyeit, amelyek végül segítenek majd értelmet adni mindennek, amikor a kör bezárul. Különösen a lényegtelennek tűnő részletek érdekelték, mert tudta, hogy minden bűntényt először gondolatban követnek el, lépésről lépésre kidolgozva, tudatosan vagy öntudatlanul.

Valaki ráköszönt, mire meglepődve fordult hátra. Nem hallotta, amikor belépett az ügyészhelyettes.

– Jó reggelt, Gardini ügyész úr! – viszonozta a köszöntést egy minden bizonytalanságot elfedő mosollyal. Átnézett a válla fölött, a területi rendőrfőnököt keresve. – Egyedül jöttél?

Az ügyészhelyettes bólintott.

– Paolo nincs jól. Most beszéltem vele. Nélküle kell boldogulnunk.

Teresa visszagondolt arra az e-mailre, amit Ambrosininek küldött előző este. Néhány fájdalmas sor, amelyben „konzultációt” kért a férfitól. Már majdnem meggyőzte magát, hogy képes lesz bevallani neki az igazságot, de úgy tűnt, az élet ismét úgy döntött, hogy ad neki még egy kis időt.

Elindultak Gardini irodája felé. Raffaello Andrian beleegyezett, hogy ott találkozzanak.

– Aggódsz az ügy miatt? – kérdezte tőle az ügyészhelyettes.

– Persze, hogy aggódom. Mindketten tudjuk, hogy soha nem fogjuk megoldani.

Gardini megállt. A karjában egy halom kusza iratot szorongatott.

– Szerinted ez csak időpocsékolás? – mutatott rájuk.

Teresa úgy döntött, hogy őszinte lesz.

– Szerintem meghaladja a képességeinket. Hét évtized telt el, így ennek a nyomozásnak – nem véletlenül használom ezt a szót – anekdotikus jellege van. Feltehetően minden szemtanú meghalt már. Még azt sem tudjuk, hol történt a gyilkosság...

A bírósági épület kezdett megélénkülni, és Gardini lehalkította a hangját.

– Ezt most nem hivatalosan mondom, csak, hogy tudd: Crespi bírónak nem áll szándékában elutasítani az ügyet. Attól tart, hogy a hír bekerül a sajtóba, és ha ez megtörténik, ami valószínű, a közvélemény válaszokat fog követelni. Crespi legalább képet akar kapni arról, hogy mi történt, mielőtt fontolóra venné az elévülést.

– Ebben nem kételkedem.

Az ügyészhelyettes megnyugodott.

– Akkor haladjunk lépésről lépésre, rendben? – javasolta. – Kezdhetjük Andrian unokaöccsével. Hátha tud nekünk mondani valami érdekeset.

Teresa elővette a válltáskájából a naplóját.

– Mi van a festővel? – kérdezte.

– Ővele ne foglalkozz. Tanúnak használhatatlan. Mondtam már, vegetatív állapotban van. Szeretném, ha az unokaöccsére koncentrálnál. Tegyél fel neki annyi kérdést, amennyi csak szükségesnek tartasz!

Gardini szobája előtt egy zavartan pislogó fiatalember ült a széken. Amikor az ügyészhelyettes szólította, azonnal felpattant.

Gardini barátságos hangnemben, megnyugtató mosoly kíséretében bemutatta őket egymásnak Teresával.

Raffaello Andrian nem olyan volt, mint amilyennek Teresa képzelte. Inkább hasonlított iskolás fiúra, mint férfira. Huszonhét éves volt, de nem tűnt idősebbnek húsznál. Teresa felkészült arra, hogy ravasz, rámenős rokonnal fog találkozni, de a férfi tágra nyílt kék szeme, a homlokába hulló rendetlen barna fürtjei inkább angyali jelleget kölcsönöztek neki.

Helyet foglaltak az irodában, Gardini az íróasztalánál – amely inkább hasonlított régi akták raktárára, mint munkaterületre –, Teresa pedig a fiatalember mellett. Tudta, hogy megfélemlítően hat a férfira, és hogy hazai pályán előnyben van. Érezte, hogy máris tekintélye van Raffaello szemében: ez meglátszott rajta, valahányszor elfordította róla félénk tekintetét, és megnyugodva pillantott az ügyészhelyettes jóindulatú arcára. Teresa nem tartotta magát ennyire félelmetesnek. Mosolyát fintorral leplezte, és feltette az olvasószemüvegét, jegyzetelésre készen.

– Ahogy a telefonban is mondtam, ez nem kihallgatás, Andrian úr – nyugtatta meg Gardini. – Nincsenek gyanúsítottak, és jelenleg senki ellen sem folyik eljárás. Csak azt szeretnénk megtudni, hogy van-e olyan információja, amely segíthet rekonstruálni az eseményeket.

– Szívesen segítek, ha tudok – válaszolta, de már a hangja is arról árulkodott, hogy kételkedik önmagában.

– A nyomozásnak ebben a szakaszában, és mivel ez nem kihallgatás, nincs szükség ügyvéd jelenlétére, de ha meggondolta magát, és mégis szeretne...

– Nem, nem gondoltam meg magam.

– Ön a legközelebbi hozzátartozó? – kérdezte Teresa.

– Igen, a szüleim elhunytak, és én egyedüli gyerek vagyok. Négy éve élek újra a nagybátyámmal.

– Ön gondoskodik róla?

– Én és egy ápoló, aki velünk lakik. A nagybátyám folyamatos gondozásra szorul.

Teresa rápillantott a szemüvege fölött.

– A nagybátyjaként emlegeti, de valójában a nagy-nagybátyja, ugye? A nagyapja testvére.

– Igen. Elnézést.

– Semmi gond, csak tisztázni akartam, hogy pontosan milyen rokonságban állnak egymással. – Teresa jegyzetelt pár szót, és szünetet tartott, mielőtt feltette volna a következő kérdést. – Tisztában van vele, hogy bármi, amit mond, felhasználható ön ellen a bíróságon, és hogy joga van hallgatni?

– Igen, elmondták.

– Arra is figyelmeztetnem kell önt, hogy amennyiben bármilyen állítást tesz egy harmadik fél cselekedeteivel kapcsolatban, akkor az említett cselekedetekkel kapcsolatban tanúnak tekintendő.

– Megértettem – préselte ki nagy nehezen magából Raffaello Andrian.

Teresa a szemébe nézett, és megismételte a lényeget, hogy a lehetséges következmények világosak legyenek a férfi számára.

– Ez azt jelenti, hogy amit mond, az a nagybátyja terhére is felhasználható. Megértette?

Raffaello Andrian bólintott, Gardini pedig odatolta elé a szokásos nyilatkozatot tartalmazó papírt, amit hangosan fel kellett olvasnia. Raffaello botladozó nyelvvel letette az esküt.

– Rendben, kezdjük el! – mondta Teresa. – Szeretném világossá tenni, Andrian úr, hogy érdemes őszintének lenni. Személyes tapasztalatból mondhatom, hogy a hazudozás vagy az igazság elhallgatása – még a jelentéktelennek tűnő részletekkel kapcsolatban is – soha nem vezet a kívánt eredményre. Általában bonyolítja a dolgokat, és nem szokott jól végződni.

Andrian Gardinire nézett.

– Tudom.

– Első kérdés: Tudta, hogy azt az arcképet vérrel festették?

– Nem.

– Most, hogy tudja, van valami ötlete, hogy kié lehet az a vér?

– Nincs.

– Mondott önnek a nagybátyja valaha olyasmit, amiből arra gyanakodhatott, hogy bűnt követett el, vagy bármilyen módon megszegte a törvényt?

Raffaello Andrian végre a szemébe nézett. A tekintetében hitetlenkedés tükröződött, mintha Teresa kérdése tévedés volna, de az arcán valami olyasmi is megjelent, amit Teresa szánalomnak értelmezett.

– Én... – kezdte, a megfelelő szavakat keresve – egyszer sem hallottam megszólalni, huszonhét év alatt egyszer sem. És senki más sem.

– Soha?

– Soha.

A két szótag puffanva hullott alá, és Teresa fejében kérdések sorát vetette fel, de még inkább képeket hívott elő. Egy fiatalember, aki elhatározza, hogy mozdulatlanságba zárja a saját testét, aki megfogadja, hogy egy szó sem hagyja el többé a száját. Soha többé, bármi történjék is. Egészen addig a pillanatig Teresa nem gondolta volna, hogy ez lehetséges.

Egy lélegző halott. Így jellemezte Gardini.

– Mi a neve a betegségének? – kérdezte.

– Nincs neve. A családunk az évek során számos szakembert keresett fel, de egyikük sem tudott diagnózist mondani.

– Tudomása szerint mióta van ilyen állapotban Alessio Andrian?

– Ezerkilencszáznegyvenöt május kilencedike óta, amikor rátaláltak az erdőben a határ túloldalán. Akkoriban jugoszláv terület volt, most Szlovénia. Így mesélte az apám.

– Majdnem húsz nappal azután, hogy megfestette az Alvó nimfát – tűnődött Teresa –, és senkinek sincs fogalma arról, mit csinálhatott ezalatt. Mondjon el mindent, amit tud!

– Jól ismerem a történetet. Apám úgy mondogatta nekem, mintha esti mese lenne. Abban a pillanatban kezdte el, amikor már értettem a szavakat, és folyton mesélte, egészen a haláláig. Azt sem tudnom, mivel kezdjem.

– Amivel csak akarja. Például a festmény címével.

– Az apám adta neki ezt a nevet. Megesküdött, hogy egyszer látta a nagybátyja szobájában, amikor még kicsi volt. Alessio bácsinak volt egy ritka pillanata, amikor úgy tűnt, hogy tisztában van a környezetével. A rajzot nézte, és apám látni vélte, hogy mozog a szája, bár hang nem jött ki belőle. Apám azután egész életében azt mesélte, hogy ez a név abban a pillanatban született meg a fejében. Az Alvó nimfa emléke örökre vele maradt. Elmondása szerint teljesen megbabonázta. Maga a festmény azonban eltűnt valahol a házban, és senki sem tudta, hová.

– Hol lett meg végül?

– A padláson egy beugróban. Akkor fedeztem fel, amikor elmozdítottam egy régi bútordarabot, hogy megszabaduljak tőle.

– Alessio Andriannak tehát legalább egy alkalommal el kellett hagynia a szobáját, hogy felvigye oda a festményt.

– Ezt senki sem látta.

– Maga szerint miért dugta el?

– Nem tudom, de amikor észrevette, hogy apám figyeli, Alessio bácsi szörnyű dührohamot kapott, üvöltött és fújt, mint egy vadállat. A falhoz vágott mindent, ami a keze ügyébe került. Szétverte a szobáját, betörte az összes ablakot. Apámat ez annyira feldúlta, hogy soha többé nem tette be a lábát abba a szobába, és egy percig sem mert többé kettesben maradni a nagybátyjával. Az Alvó nimfa mindig ott kísértett a családunk történetében. Elvileg apám látta egy pillanatra, de valójában senki sem volt biztos a létezésében. Később a gyűjtők megszállottan keresni kezdték.

– Nem túlzott, amikor azt mondta, hogy jól ismeri a történetét – jegyezte meg Teresa.

Raffaello elkomorodott.

– Más családoknak szórakoztató szerelmes vagy kalandos történetei vannak, amelyeket elmesélhetnek a gyerekeiknek, vagy felidézhetnek, amikor karácsonykor összejön a rokonság. Sokan viszont csak a nyomorúságos múltjukon rágódhatnak. Az Andrian családnak a Nimfa jutott meg a nagybátyám őrülete.

Teresa témát váltott.

– Alessio Andrian partizán volt – idézte fel.

– Igen, a Garibaldi-brigádban.

– Hol állomásoztak?

– Először a Karsztvidék legészakibb völgyeiben, majd a háború vége felé a Canal del Ferro-völgyben. Ahogy a bajtársai elmesélték először a nagyapámnak, majd az apámnak, az egysége állandóan mozgásban volt. Az erdőben táboroztak, lementek a falvakba vásárolni, majd továbbindultak.

Teresa és Gardini egymásra néztek: talán most választ kaptak a hol kérdésére, bár a Raffaello által leírt terület meglehetősen nagy volt.

A Canal del Ferro – a „Vascsatorna” – egy zord folyóvölgy volt, amelyet ágas-bogas bozóttal vagy kövekkel és törmelékkel borított meredek hegyoldalak szegélyeztek. A kiálló szirtek óriási színpadi függönyökként hulltak alá a völgy mélyébe. Ez az évezredek óta használt átjáró a nevét a Római Birodalom és a stájerországi és karintiai bányák közötti vas- fémkereskedelemnek köszönhette. A területet kevesen lakták, csak néhány település húzódott meg az autópályával párhuzamosan futó, az osztrák határig vezető főút mentén.

Ez már kiindulópont, gondolta Teresa. Kizárhatták a völgytől északra fekvő területet, és egyelőre a völgy elejére koncentrálhattak. A hegyek túloldalán volt Szlovénia és Bovec városka, ahol Alessio Andriant megtalálták. Akár gyalog is át lehetett oda jutni a számos ösvényen és hágón keresztül.

Az eddig összegyűjtött információ egységesnek tűnt, az viszont már valószínűtlen volt, hogy találnának olyan élő tanút, aki emlékszik egy partizánra, aki rajzolt. Közvetett tanúvallomásokra kellett hagyatkozniuk.

– Mit tud mondani arról a napról, amikor a nagybátyját megtalálták? – kérdezte Teresa.

Raffaello nyelt egyet.

– Egy boveci család talált rá a házuk mögötti erdőben – kezdte. – Rettentően le volt soványodva, és a bőre tüzelt a láztól. Tito milicistái, akik éppen a völgyet tisztították meg a náciktól, nem sokkal előtte járőröztek a környéken, de ők halottnak hitték. Egy favágó a feleségével hazavitte és ellátta. Napokig élet és halál között lebegett, de végül a bajtársai eljöttek érte.

Teresában megmozdult az az ösztön, amely gyakran segítette őt abban, hogy olyan apró jeleket vegyen észre, amelyek végül elvezették az ügy megoldásához. A fiatalember hirtelen elboruló arca, a hangjának magasabbá válása fizikai ingerként hatott az érzékeire. A szoba levegője megtelt a vonakodás érzetével: Raffaello Andrian olyan dolgokat mondott el nekik, amiket nem szeretett volna. Nyilvánvalóan szégyellte őket, bár azzal próbálta leplezni, hogy beszéd közben egyenesen Teresa szemébe nézett.

– Miért hitték azt Tito emberei, hogy meghalt? – kérdezte Teresa.

Olyan figyelmesen nézte a fiút, hogy a legkisebb változásokat is észrevette a légzésének ritmusában. Gardini közben úgy állt mellettük, mint egy szobor.

– Gondolom, az állapota miatt. Nagyon... rosszul nézett ki.

– Annyira rosszul, hogy halottnak nézték?

– Ezt mondták a családnak.

Megint az a remegés a hangjában. Mint egy megnyíló repedés.

– Mintha halálos sebet kapott volna? – makacskodott Teresa.

A fiatalember nem felelt rögtön.

Teresa tisztában volt vele, hogy az emlékezés nem reprodukciós, hanem rekonstrukciós folyamat. Az emlékezés érdekében az elme rekonstruálja az átélt eseményeket, és eközben öntudatlanul néha a valóságtól teljesen idegen elemeket illeszt be, különösen stressz vagy szuggesztió hatására, vagy a helyzetről alkotott előzetes elképzelésre reagálva. Ezek a tényezők mind közrejátszanak abban, hogy az agy hamis emlékekkel tölti ki a hézagokat.

Az emlék nem más, mint egyetlen éles pillanat, amelyet az agy véletlenszerűen rögzített, és amelyet sok más, életlen pillanat vesz körül.

Ez a jelenség most jobban lenyűgözte őt, mint valaha.

– Szóval? Úgy nézett ki, mintha halálos sebet kapott volna? – ismételte konokul Teresa.

– Igen. Igen, mintha halálos sebet kapott volna – felelte a fiú suttogva.

Teresa közelebb hajolt.

– Újra megkérdezem: milyen állapotban volt a nagybátyja, amikor megtalálták?

A fiatalember lesütötte a szemét.

– Nem tudom leírni azt, amit nem láttam – motyogta –, de azt elmondhatom, amit a bajtársai mondtak a családnak.

– Hallgatom.

– A boveciek megijedtek tőle.

Teresa levette a szemüvegét.

– Valami zavarta őket rajta – vonta le a következtetést.

A fiú felnézett. Könnyes volt a szeme.

– Féltek tőle. A „sátán fiának” nevezték. Meztelen volt, csupa vér, ezért újszülött démonnak nézték.

– Úgy tűnt, mintha halálosan megsebesült volna, de nem így volt – foglalta össze magának Teresa. – Vér borította, de nem a sajátja.

– Nem, nem a sajátja.

Az ezt követő csendben Gardini sóhajtott egyet, ami a feszültség oldódását jelezte. Többet tudtak meg, mint remélték.

– A nagybátyám jó ember – tette hozzá sietve Raffaello Andrian, mintegy kárpótlásul az imént elárult igazságért.

Teresa szerette volna megnyugtatni, de nem volt kedve hazudni. Még a jó emberek is követhetnek el hibát. Még a jó emberek is képesek ölni.

– Lenne egy utolsó kérdésem – mondta. – Emlékszik valakinek a nevére a nagybátyja partizántársai közül?

A fiatalember megrázta a fejét, de Teresa így is elégedett volt.

– Azt hiszem, végeztem – mondta Gardininek.

Az ügyészhelyettes bólintott, és Andrianhoz fordult.

– Ha azt tervezte, hogy eladja az Alvó nimfát, attól tartok, hogy türelemre lesz szüksége. Egy időre le kell foglalnunk.

A fiatalember tekintetébe indulat költözött.

– Soha nem adnám el!

Teresát meglepte a hirtelen hevesség. Egészen addig teljesen szelíd volt, mint egy rémült gyerek.

– Bocsásson meg, hogy megkérdezem – mondta –, de miért?

Raffaello Andrian szinte kihívóan nézett rá, mintha friss adag bátorságot fecskendeztek volna belé.

– A nagybátyám a kezében tartotta, amikor rátaláltak. Napokig nem engedte el, pedig eszméletlen volt. Nem tudom, mit képvisel számára az a festmény, mi a jelentése, de egy dologban biztos vagyok: én sem válok meg tőle.

Nem tudod, de van egy érzésed, hogy mi lehet az, gondolta Teresa. És neki is volt egy érzése.

A festmény egy rejtély letéteményese volt, egy felhívás a múltból, hogy ne menjen feledésbe. Az Alvó nimfa volt a kulcs a rejtély megoldásához.

8.

1945. május

Az erdő jeges könnyeket hullatott. Az eső kövér, ritkás cseppekben szűrődött át a fák lombkoronáján, majd nedves puffanásokkal ért földet az aljnövényzetben. Odalent éjszaka virradt az éjszakára. Napok óta csak árnyék volt körülötte, ahogy tántorgott tovább. Lehet, hogy a sötétség máshonnan eredt. A belsejében virradt fel, mint egy borús hajnal.

Már olyan régóta vonszolta magát, hogy elvesztette az időérzékét. Ahogy lépkedett, egyik lába csupaszon, a másik csizmába préselve süppedt a talajba. Olyan magas volt a láza, hogy a zsigereiből felszálló vacogás gyászinduló ritmusában kocogtatta a fogát.

Az erdő nedvességtől terhes birodalmának sötét boltozatából zizegés és riadt kiáltások hirdették a behatolást. A félelmetes rikoltások a betolakodóról adtak hírt, aki ő maga volt. Az erdő lakói biztonságba helyezték kicsinyeiket, és aggódva lesték a búvóhelyükről. Érezték rajta az ártatlan vér szagát. Csupa vér mindenütt. A kezén, az arcán, a ruháján.

A víz nem mosta tisztára, csak még mélyebbre juttatta a testébe. Elképzelte, ahogy a bordó cseppek beszivárognak a pórusaiba, és beleivódnak a húsába, mint éhes lények, amelyek a lelke megmaradt morzsáit akarják felfalni.

Fáradt lába lelassult, végül megállt. Céltalan bolyongása végén egy sziklafalhoz ért, tele tüskés cserjével, amelyek belenőttek a repedésekbe, és megkapaszkodtak a kiálló csúcsokon. Arccal az élő fal felé fordult, és lehunyta a szemét. Ez jó hely volt a halálra. A földre rogyott. Térde belesüppedt a mohába, majd az oldalára dőlt. Átgördült a hátára, és egyik kezét a mellére téve várta az utolsó lélegzetvételt. Szívének lázas lüktetése dübörgött az éjszakában. Napok óta nem evett, a bőre alatt közvetlenül a csontjait tapintotta, az emberi lét nyomorúságát, de a mellkasában lévő izom még mindig nem adta fel.

A másik keze heves erővel állt ellen a halálnak: a bőrtokba tekert rajz tüze égette az ujjait. Az Alvó nimfa egy élet utolsó leheletéből született, amely lehet, hogy elátkozta, lehet, hogy szentté avatta.

A lány volt számára az Észak és a Dél, a csillag, amely minden reggel megvilágította a Keletet, és a Nyugat, amely fogadta az éjszaka rejtélyét.

A lány már halott volt, és most ő is átadta magát a halálnak. Légzése felszínessé vált, lecsorduló könnyei belemosódtak a vérbe. Fáradt csontjai végre megpihentek. Nemrég vörös patakok folytak ajkai közé egy csókban, amely talán megbotránkoztatta volna a még mindig benne lakozó ártatlanságot, ha a szerelem nem változtatta volna azt magasztos egyesüléssé.

És akkor, amikor a világon minden örökre elveszettnek tűnt, amikor eluralkodott benne a teljes csend, az erdő válaszolt.

Hallotta, pontosan úgy, ahogy a lány egyszer elmesélte neki.

Recsegő hang pattogott ágról ágra, a fák kérge mentén és a belsejükben. A fák nyikorogni kezdtek tőle: megtört a csend.

Láthatatlan energia volt, zöld tűz, a levelek között csillogó ősi nedv. A földön cikázott, milliónyi apró rovarként kúszott a háta alá. Fáradt végtagjain átmászott, apró lábak seregével hatolt belé, felemelte, és a feje fölött hatalmas szárnycsapásokkal oszlatni kezdte a kimerültségét. Egyre messzebbre tolta ki a véget.

– Ne! – könyörgött bágyadtan. – Hadd haljak meg!

Az erdő lüktetett a zúgó széllökésektől, tágult és összehúzódott, mint a sötét anyaméh.

Nem volt egyedül odabent. Soha nem is volt. Valami hatalmas és ismeretlen lélegzett vele együtt. Ez az erő megfertőzte, és nem engedte, hogy átadja magát a halálnak.

Noha ő a halálra vágyott, az erdő újjászülte.

Visszaküldte őt a világba, de immár a lelkétől megfosztva, és olyan üvöltéssel született újjá a sötétségben, amely az élet minden formáját elnémította benne.

9.

– Hogy érzed magad?

Végül Elena volt az, aki feltette ezt a kérdést. Ő volt az erősebb, mindig is az volt.

Akkor is, amikor Massimo elhagyta őt. Kétszer. Ahogy akkor is, amikor felkereste Massimót, de nem kapott választ, még a legcsekélyebb reakciót sem. Amikor Elena tudatosan úgy döntött, hogy nem fogja elfelejteni, és hogy vissza akarja őt kapni az életébe.

Hogy érzem magam? – tette fel magának a kérdést Massimo.

A válasz: Közömbösnek. És magányosnak.

A másik kérdésre is tudta a választ. Nem tudom megtenni. Amit vársz tőlem, nem tudom megadni neked.

– Jól – mondta ehelyett. – És te? Jobban?

A lány bólintott, kezében tartva egy csésze gyógyteát. Épp csak megnedvesítette vele az ajkát, de mintegy pajzsként, továbbra is az arcához szorította a csészét.

– Elmúltak a görcsök – mondta, egyik kezét a hasára téve.

A kanapén kuporgott, mezítláb, kócosan.

Az éjszaka eltelt, és a nap úgy kelt fel, hogy alig váltottak pár szót. Csendben figyelték egymást, amikor azt hitték, hogy a másik nem látja. Lesütötték a szemüket, újra felnéztek, kinyitották a szájukat, de nem jött ki hang a torkukon. Időnként mindketten a falat bámulták. Nem sok mondanivalójuk volt egymásnak, és amikor mégis megszólaltak, akkor szigorúan a tényekről beszéltek, soha nem az érzelmeikről.

Végül eluralkodott Elenán a fáradtság, és kezdte rosszul érezni magát. Massimónak fogalma sem volt, hogy mit tegyen, még azt sem tudta, szabad-e megérintenie a lányt.

– Csak egy kis nyugalomra és csendre van szükségem – mondta Elena.

Ez volt az egyetlen dolog, amit Massimo nem ígérhetett neki. Végül kinyújtotta a kezét, átölelte a lányt, és az arcát a nyakába fúrta, mert félt a szemébe nézni, és attól, amit a lány szemében látna. Úgy próbált menekülni, hogy egy tapodtat sem mozdult.

Érezte, ahogy a lány elernyed a karjaiban, és abban a pillanatban megsajnálta, amiért ilyen könnyen megadta magát annak a zsarnoknak, akivé ő vált.