Rainbow Rowell: Slow Dance

Copyright © 2024 by Rainbow Rowell

Hungarian translation © Szaszkó Gabriella, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Rainbow Rowell: Slow Dance

William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2024

Fordította: Szaszkó Gabriella

ISBN: 978 963 598 372 8 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Elsie Lyons, Joël Penkman, Jim Tierney

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária, Geszti Anna

Korrektor: Kótai Kata, Boncz Éva

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: romantikus

Időgép-barátaimnak, Kainak és Paulnak

Egy

2006. január

AHOGY MEGÉRKEZETT A MEGHÍVÓ az esküvőre, Shiloh azonnal igennel válaszolt, mert úgy érezte, ott a helye.

Mikey az egyik legrégebbi barátja, de az első esküvőjére nem tudott elmenni, mert akkoriban nem engedhette meg magának, hogy elutazzon Rhode Islandre. (Ez azóta sem változott.)

Ezúttal azonban a környékről választotta az aráját, aki egy-két évvel alattuk járt a gimiben. Itt, Omahában házasodnak, az utca végén, így ezt már kár lenne kihagyni. Különben is, mindenki ott lesz, aki számít, már csak azért is, mert Mikey-t mindenki imádja.

Shiloh sosem tudta megfejteni, mivel éri ezt el, és hogyan ragaszkodhat ennyire az emberekhez.

Bejelölte hát az igent a válaszkártyán, és odaírta mellé, hogy: Alig várom!

Egy héttel a nagy esemény előtt kiárusításon vett egy sötétbordó, virágmintás ruhát mély dekoltázzsal, melynek ugyan térd alatt érőnek kellett volna lennie, ám neki csak a térdéig ért. Az ujja kicsit rövid volt, de majd felvesz rá egy farmerdzsekit. (Egyáltalán fel lehet venni farmerdzsekit esküvőre? Egy második esküvőre? Talán nem lesz gond, majd rátűz egy rózsaszín selyemvirágot a mellrészre.)

Az esküvő arra a péntekre esett, amikor Ryan volt a soros. A készülődéssel megvárta, hogy a volt férje elvigye a gyerekeket, mert nem akarta, hogy kisminkelve és magas sarkúban lássa. Nem akarta, hogy feltűnjön neki, mennyire megerőlteti magát.

Tisztában volt vele, hogy a nők többsége direkt kirittyenti magát az exének, hogy lássa, mit veszített, de ő inkább azt szerette volna, ha Ryan többé nem is gondolna rá. Higgye csak azt, hogy a volt neje veszített többet a válással. Gondolja azt, hogy ezért hagyja el magát.

Végül is egy harminchárom éves, elvált nő két hat év alatti gyerekkel ugyan miért ne hagyhatná el magát?

Ryan késett, holott előre figyelmeztette: programja van aznap este, de hamar rájött, hogy nem kellett volna megosztani vele ezt az információt.

A gyerekek máris belefáradtak a várakozásba. Éhesek és hisztisek voltak, mire végre megérkezett az apjuk, aki úgy lépett be a nappaliba, mintha Shiloh invitálta volna.

– Éhesek – közölte a férfival.

– Akkor miért nem etetted meg őket, Shy?

– Azért, mert úgy volt, hogy elviszed őket vacsorázni – emlékeztette Shiloh. Aztán pedig… Már nem is figyelt Ryanre, mert ismerte a reakcióit. Pontosan ugyanazokat a dolgokat sorolja, amiket majd az elkövetkező tizenöt évben is hallgatni fog tőle, amíg közösen nevelik a gyerekeiket. Vajon hányszor olvassa még a fejére a bűneit, hogy milyen hibákat követett el és miben tévedett közös életük során?

Így utólag szinte komikusnak tűnt, mennyire elcseszte az egészet, főleg ha eszébe jutott, hogy egykor milyen büszke volt döntéshozói képességeire. Tinédzserkorában még nagyon jó volt ebben, képes volt okos döntéseket hozni, és élvezte, hogy egyáltalán adódik erre alkalma. Jó érzés volt választani, ez mindig erőt adott neki.

Ha valaki többesélyes helyzetbe került és nem tudott dönteni, vagy őrlődött két lehetőség között, Shiloh imádott közbelépni, és megoldani a dilemmát. Úgy érezte, a világ gyorsabban pörög, és minden egyértelműbb lesz, ha ő veszi kézbe a dolgokat.

Ám ha most beszélhetne a tinédzserkori énjével, figyelmeztetné, hogy döntést hozni nem is annyira jó dolog, mert mi van, ha nem megfelelően választ az ember.

Ryan végre elment a gyerekekkel, Shiloh pedig sietve letépte új ruhájáról az árengedmény céduláját. Kisminkelte magát, és feltűzte a haját, aztán lábujjhegyre állva felhúzta vádliján a csizma szárát. Tudta, hogy a szertartásról lekésik, de a lagzira még odaérhet. Azt kár lenne kihagyni, hiszen mindenki ott lesz.

Kettő

A LAGZIT AZ IFJÚSÁGI BIRKÓZÓKLUB második emeletének bérelhető termében tartották. Ültetéses vacsora volt, kis névtáblákkal az asztalokon. Minden jel arra utalt, hogy puccos esemény vár a meghívottakra.

– Shiloh! – szólította meg valaki, ahogy belépett az előtérbe. – Már azt hittük, nem is jössz!

Becky volt az, akivel egykor együtt dolgoztak a középiskolai újságon. Elválaszthatatlanok voltak akkoriban – egyszer szórakozásból együtt nyúltak le egy forgalomterelő jelzőbóját –, és néha még mostanában is beszélgettek egymással. Facebookon is ismerősök voltak, bár Shiloh szinte sosem használta ezt a közösségi oldalt.

– Hát, itt vagyok – felelte Shiloh, és magára erőltetett egy mosolyt. Valami azt súgta neki, hogy sok dolgot kell még magára erőltetnie az este folyamán.

– A mi asztalunknál ülsz – folytatta Becky. – Olyan ez az egész, mint egy gimis szerkesztőségi találkozó! Mindenki itt van. Jut eszembe… Eredetileg a mi asztalunknál ültél volna, de azt hittük, nem jössz, ezért odaadtuk a helyedet Aaron Kingnek. Emlékszel rá? Másodéves volt akkoriban…

– Igen, emlékszem rá, és oda ülök, ahova mondjátok.

– De akkor is gyere majd át hozzánk, hiszen mindenki a mi asztalunknál lesz!

– Senki sem tud nemet mondani Mikey-nak – gondolkodott hangosan Shiloh.

– Annyira igazad van! Egyébként jobb, ha tudod, hogy bár sokan reménykedtek, nem lesz ingyenpia – nevetett Becky.

Shiloh követte őt a terembe, igyekezett csak előrenézni, direkt nem körbepillantani a helyiségben, ismerősök után kutatva. Aki azt szeretné, hogy felismerjem, annak be kell tolakodnia a látóterembe, gondolta.

Elértek az asztalhoz, ahol már ott ült Becky férje és Tanya is.

Ó, te jó ég! Shiloh évek óta nem találkozott Tanyával! És a férje… Igen, őt is ismerte.

– Helló! Szia, Nia!

És Ronny! Shiloh régen ki nem állhatta, de azért most őt is megölelte. Úristen, mennyi ember a múltból! Abból a rövid korszakból… (Annak idején persze csöppet sem tűnt rövidnek.)

Mindenki ismerte Shiloh-t, és mindenki emlékezett rá. Ezek az emberek most ették a salátát, és közben nem győztek szabadkozni, amiért odaadták a helyét másnak, de ő ezt tényleg nem vette rossz néven. Majd később idehúz egy széket, gondolta. Jó újra találkozni a régi szép idők tanúival, nyugtázta magában.

Végül is érthető, hogy ő nem jött el, hiszen Virginiában él, legalábbis Shiloh-nak ez az utolsó információja róla. Talán később valaki majd felhozza a témát…

Hát persze hogy nincs itt! Hiszen a haditengerészetnél szolgál, és bizonyára most is valahol az óceánon hajózik. Talán nem is jár sűrűn haza. Mintha egyszer ezt hallotta volna…

Ő ugyan nem jött el, de mások igen, szóval akár jól is érezheti magát. Jó lesz a régi ismerőseivel tölteni egy kis időt. Legalább örülhet valaminek…

Shiloh nem akart ott ácsorogni a barátai mellett, amíg a salátájukat ették, ezért megszorongatta néhányuk vállát, aztán átmasírozott a tömegen a sarokban álló asztalhoz, ahová eredetileg Aaron Kinget száműzték volna. (Őszintén szólva nem emlékezett rá, kicsoda ő.) Csak egy pár ült ott, üres székek vették körbe őket.

– Nem gond, ha csatlakozom? – kérdezte.

Az ismeretlenek hellyel kínálták, és bemutatkoztak. Kiderült, hogy Mikey nagynénje és nagybátyja ül ott, és bevallották, hogy már elették előle az összes előételnek kínált kalácskát.

– Minden elfogyott – sajnálkozott a nagybácsi. – Azt hittük, az egész asztal a miénk.

A nagynéni zavartan nevetgélt.

– A tortádat is megettük volna…

– Szívesen odaadom – vágott a szavába Shiloh, és helyet foglalt. Egy gyertya trónolt a tányérján fehér üvegtartóban, amelybe a MIKE & JANINE, 2006. JANUÁR 20-át gravírozták.

Shiloh felvette és megszagolta, levendulaillata volt. Aztán, mivel már tudta, tiszta a levegő, mert ő nincs itt, mégis körbenézett.

Az asztalokat a fogadóterem végében terítették meg, a másik oldalon táncteret alakítottak ki. A sarokban, a reflektorok fényében diszkógömb csillogott. Shiloh már három-négy esküvőn vett részt ugyanitt, de most találta a legszebbnek a helyszínt. Valaki az egész berendezést karácsonyi fényekbe borította, a székeket tüllel díszítették.

Érthetetlen módon mindig is szerette az esküvőket. Ahogy azt is, hogy az emberek ilyen alkalmakkor a legszebb ruháikba öltöztek. Szerette a különleges hangulatot, a virágokat, a köszönőajándékokat és a kis zacskós cukrozott mandulát.

Szemügyre vette azokat a vendégeket is, akikre már alig emlékezett a gimiből, és megállapította, hogy mindannyian meghíztak, és idősebbnek látszanak, így vagy úgy megviselte őket az élet.

Mikey New York-i művész barátait könnyű volt kiszúrni, ugyanis kitűntek a népes társaságból, például egy nő élénksárga, szűk ruhában, vagy egy férfi fekete trapéznadrágban és platformtalpú csizmában.

Valaha Shiloh is nagyon sok energiát fektetett abba, hogy az öltözékével kitűnjön a tömegből, de mostanság ez már nem érdekelte. Amúgy se érhetett volna fel soha ezekhez az emberekhez. Mellettük slamposnak, szedett-vetettnek érezte magát, mint most is, pedig évek óta nem fordított annyi figyelmet a külsejére, mint ezen a napon.

Mikey-t keresgélte a tömegben. Bocsánatot akart kérni, amiért lekéste a szertartást. Bár ő talán észre se vette, bizonyára mással volt elfoglalva.

Valaki Shiloh közelében a villájával megkocogtatta a borospoharát, mire mindenki utánozta, mert egyre türelmetlenebbül várták, hogy a vőlegény és a menyasszony megcsókolják egymást. Shiloh követte a tekintetüket, és akkor a legdíszesebb asztalnál hullámos, szőke hajával és széles, bolondos mosolyával megpillantotta Mikey-t. Fehér öltönyt viselt, és nyilvánvaló volt, hogy Janine ül mellette a menyasszonyi ruhájában. Körülöttük sápadtzöld szaténban a koszorúslányok, valamint a násznagyok foglaltak helyet. És Cary.

Cary!

Shiloh összekulcsolta a kezét az ölében.

Cary a násznagy! Hát persze… persze… egyértelmű! Mégiscsak eljött!

Ki nem hagyta volna ezt az eseményt!

Három

AMIÓTA MEGKAPTA MIKEY MEGHÍVÓJÁT, Shiloh kábé ezerszer elképzelte már ezt a pillanatot, pedig fogalma sem volt, hogyan is néz ki most Cary. Nem volt fenn a Facebookon, és nem lehetett megtalálni Google-kereséssel sem.

Ennek ellenére lelki szemei előtt gyakran megjelent mint középiskolás srác, furcsamód mindig a katonai kiképzős egyenruhájában, pedig azóta már összefutottak egyszer az ötéves évfolyam-találkozójukon. Akkor Cary elvegyült a régi barátok gyűrűjében, és aznap alig szóltak egymáshoz. Talán azért, mert Shiloh magával vitte Ryant is, akivel akkor már egy éve házasok voltak. (Caryt persze nem hívták meg az esküvőjükre.)

Shiloh már hónapok óta újra és újra lejátszotta magában a jelenetet, hogy majd találkoznak Mikey esküvőjén, de sejtette, hogy neki sokkal többet jelent ez az egész, mint Carynek. Ő minden bizonnyal nem rágta magát folyamatosan azon, hogy összefutnak-e, és miatta biztosan nem vett új ruhát.

A férfi most – legalábbis távolról – kifejezetten jól nézett ki. Sokkal összeszedettebbnek tűnt a többieknél, és nem látszott annyira megviseltnek. Lebarnult, és a haját még mindig rövidre vágatta.

Felé fordult, mintha megérezte volna, hogy Shiloh figyeli. A szemkontaktushoz túlságosan távol álltak egymástól, ahhoz viszont elég közel, hogy viszonozza az integetését.

Bár Shiloh nem volt biztos benne, hogy valóban felismerte, önkéntelenül elmosolyodott. Aztán észrevette, hogy Cary még mindig őt figyeli, majd feláll, a menyasszony és a vőlegény mögé lép, súg valamit Mikey-nak, és a koszorúslányok székei mögött átpréselve magát, elindul felé.

Megigazgatta a farmerdzsekijét, és hirtelen nem is értette, miért ezt vette fel.

Cary mélykék öltönyt viselt – az emberek bizonyára már nem bérelnek szmokingot egy esküvőre –, és mivel tényleg az asztala felé tartott, Shiloh felállt, de rögtön eszébe jutott, hogy hölgy létére talán nem kellett volna. Csakhogy már furcsa lett volna visszaülni… Megint megigazította a dzsekijét.

Cary pillantása azt üzente: jövök.

Ő pedig biccentett és elmosolyodott. Ismét intett, és Cary megint visszaintett. Már majdnem odaért hozzá, de látszott, hogy a nagy zsúfoltságban időbe telik elhaladni az asztalok között. Shiloh azon töprengett, megölelje-e, ha végre ott áll majd előtte, hiszen majdnem mindenkit megölelt, akivel összefutott. Még a házastársakat is, és mint kiderült, elég jól ment neki ez a könnyed ölelkezés.

– Shiloh! – üdvözölte Cary, ahogy odaért hozzá.

– Cary – mosolyodott el Shiloh, a férfi pedig visszamosolygott.

Szőkésbarna hajával, szív alakú arcával, keskeny, hegyes állával közelről is jól nézett ki. Az arcát ezúttal is simára borotválta. (Egyáltalán, lehet az embernek szakálla a tengerészgyalogságnál?) A középiskolában még nyurga volt, mostanra azonban kissé megemberesedett. Kiegyensúlyozottnak tűnt, mint akinek sikerült maga mögött hagynia Észak-Omahát.

– De jó újra találkozni!

– Igen – bólintott Cary. – Nem voltál ott a szertartáson.

– Akadt egy kis gond a gyerekekkel. – Vajon Cary tudja, hogy vannak gyerekei?

Biccentett, tehát bizonyára tudta.

– Te pedig násznagy vagy – szögezte le Shiloh.

– Azt hiszem, annyira jól szerepeltem első alkalommal, hogy visszahívtak.

Shiloh halkan felnevetett.

– Beszédet is kell tartanod?

– Nem, az a tanú, Bobby dolga. De nagyon részeg, úgyhogy izgatottan várom, mit hoz ki belőle.

– Talán neked is jobb lenne felkészülni, ha esetleg…

– Majd improvizálok.

– Szép az öltönyöd – jegyezte meg zavartan Shiloh.

Cary lenézett a zakójára.

– Köszi. Az előző esküvőre béreltem szmokingot, de most Janine azt mondta, hogy nem kell ezzel vesződni, inkább vegyek egy kék öltönyt, amit máskor is viselhetek. Szerintem arról fogalma sem volt, hogy egy öltöny sokkal többe kerül, mint szmokingot bérelni.

– Biztosan nem érdekli annyira…

– Valószínűleg nem. Mégis megfogadtam a tanácsát, mert ez az ő nagy napja. Én csak kellékként szolgálok.

– Repülővel jöttél ide?

– Igen – bólintott Cary.

– Virginiából? – Shiloh valamilyen oknál fogva mutogatott is.

– San Diegóból.

– Ó! – Shiloh a másik irányba lendítette a kezét.

– Elsőre eltaláltad – nevetett Cary.

– Igen-igen.

– Valóban Virginiában voltam – magyarázta –, de két éve áthelyeztek San Diegóba.

– Azt hittem, valahol egy hajón szolgálsz.

– Igen, hajón dolgozom.

– Tényleg?

– Igen – nevetett a férfi. – De egy rendes lakásban élek.

– Szóval akkor az irodád van a hajón?

– Igen.

Shiloh is nevetett, bár inkább kínosnak találta a helyzetet, mint viccesnek.

– Fogalmam sincs, hogyan működik a haditengerészet – vallotta be.

– Érthető. Honnan is tudnád?

Na igen. Honnan is tudná Shiloh, hogyan tölti a napjait és az éjjeleit Cary? Vagy hogy mikor hol tartózkodik. Hogy mit csinál, mit érez…

– Hát, végül is tőlem kapod a fizetésed egy részét – jegyezte meg Shiloh. – Jobb, ha informálnak.

– Erről már akartam beszélni veled.

Shiloh ismét felnevetett.

– Valóban?

– Mikey-tól tudom, hogy még mindig Omahában élsz – folytatta Cary, és felemelte a fejét, hogy Shiloh szemébe nézhessen, mert a tűsarkú csizmában kicsivel magasabb volt nála.

– Jól tudod. – Shiloh a füle mögé simította a haját.

– Azt is mondta, hogy egy színházban dolgozol.

– Egy gyerekszínházban – helyesbített Shiloh.

– Tehát színházban!

– Főleg az adminisztrációt intézem.

– Érdekesen hangzik.

– Hát… Nagyon nonprofit a dolog…

– És vannak gyerekeid.

– Igen, kettő is. Egy fiú és egy lány. Hat- és majdnem hároméves – közölte Shiloh.

– Ezt nekem kellett volna megkérdeznem.

– Az ilyesmi nem kötelező.

– Van róluk fotód?

Shiloh zavarba jött, ránézett a táskájára.

– Nem gond, ha nincs – próbálta menteni a helyzetet Cary. – Azt hittem, mint az anyák többsége, te is szereted mutogatni a gyerekeidet.

– Nekem nem szokásom… Főleg, mert szülő létemre fogalmam sincs, hogyan reagáljak, amikor mások mutogatják a képeiket.

– Én általában biztosra megyek, és azt mondom, hogy jaj, de cuki.

– Ez jó megoldásnak tűnik – nevetett Shiloh, ezúttal már sokkal felszabadultabban. – Na nem mintha az én gyerekeim nem lennének valóban nagyon cukik… Igazán szupercukik, nekem elhiheted!

– Elhiszem – mosolyodott el Cary, amitől mély árkok keletkeztek a szája szegletében, Shiloh-nak pedig eszébe jutott, hogy már a középiskolában is látott időnként kisebb ráncokat az orcáján, a szeme alatt, a homlokán, akár boldog volt, akár mérges vagy gondterhelt. Mintha kicsit túl sok ecsetvonás került volna a felületre…

Shiloh annyira jól ismerte! És most olyan természetesnek tűnt, hogy ismét ennyire közel állnak egymáshoz! Állhattak volna akár az iskolai szekrényeik előtt is. Vagy az anyukája kocsija mellett. Vagy a mozi előtti sorban.

– Olyan furcsa újra beszélgetni veled – jegyezte meg, és próbált mosolyogni, mintha azt kérdezné: Hát nem fura? Hát nem vicces?

Cary arcára azonban kiült a fájdalom.

– Komolyan? – Megnyalta az alsó ajkát.

– Igen. Furcsa, hogy már semmit nem tudok rólad… semmit! – Hogy nem tudok rólad mindent – tette hozzá gondolatban Shiloh.

Egy pincérnő érkezett az asztalukhoz zsúrkocsival. Felvett két tányért, és az idősebb párra nézett.

– Csirkét? – kérdezte.

Shiloh Caryre pillantott, szerette volna kicsit oldani a feszültséget. Tizennégy év után most beszélgettek először, és nem akarta, hogy így legyen vége. Sőt egyáltalán nem akarta, hogy vége legyen.

– Talán összeülhetnénk…

– Csirkét? – fordult most felé a pincérnő.

– Kérek. Köszönöm.

– Én is kérek – szólt Cary, és felemelte a kezét.

– Neked nem a fő asztalnál kellene ülnöd? – kérdezte Shiloh.

– Senkinek se fogok hiányozni.

– Azt hittem, ott extra kaját szolgálnak fel.

– Extrás csirkét?

– És ingyensört.

Cary ekkor kihúzott magának egy széket.

– Senkinek se fogok hiányozni – ismételte meg.

Négy

Azelőtt

MINDANNYIAN CARY ANYUKÁJA kocsijának első ülésére zsúfolódtak be, mert a hátsó ülések tele voltak kacatokkal, ott nem fértek volna el. Hátul, mint oly sokszor, megint csomagok hevertek turkálóban vásárolt göncökkel, és mire bevitték őket a házba, általában már úgy néztek ki, mintha a kutya szájából húzták volna ki őket, mert hol ráültek, hol összevissza dobálták a szatyrokat. Ördögi kör volt ez, de Cary igyekezett nem foglalkozni vele.

Shiloh néha azért elgondolkozott rajta, vajon hogyan nézhet ki belül a házuk. Ott ugyanis még sosem járt.

Mindig Cary vezetett, Mikey ült az anyósülésen, Shiloh pedig középen, és inkább Cary felé dőlt, mert fékezéskor furcsán vette volna ki magát, ha Mikey-hoz préselődik, bár a fiút valószínűleg nem zavarta volna.

Caryt annál inkább idegesítette, hogy Shiloh egész úton piszkálja. Volt egy lyuk a katonai nadrágja varrásánál, és Shiloh mindig oda dugta be az ujját. Böködte, Cary meg igyekezett elrántani a lábát.

– Ne szakítsd ki a nadrágomat!

– De már ki van szakadva!

Épp moziba mentek, hogy megnézzék a Delicatessent. Omahában egyetlen művészmozi működött, és ők hárman szinte mindent megnéztek, amit ott vetítettek. Mikey nagyon odáig volt a művészi alkotásokért, és valamennyire Shiloh is, annak ellenére, hogy a legtöbb filmet érthetetlennek vagy eléggé kínosnak találta, főleg ha európaiak cigiztek az erkélyen, vagy szexeltek egy mocskos konyhában. De bármennyire is zavarba ejtők voltak ezek a filmek, Shiloh úgy érezte, csupán attól, hogy megnézi őket, hogy bemegy a moziba, okosabb, de legalábbis különleges lesz. Hármuk közül általában Cary volt az, aki ha olyan volt a film, kifelé menet kerek perec kijelentette, hogy bizony egy kalap szart se ért, ennek ellenére mindig velük tartott és furikázta őket. Hétvégenként egy élelmiszerboltban dolgozott, úgyhogy minden alkalommal meghívta Shiloh-t, akinek nem volt pénze a jegyre.

A moziteremben Cary mindig középen telepedett le, és Mikey-val végig egymást röhögtették.

Amikor vége lett Delicatessennek, Cary megszólalt:

– Hát, ha rajtam múlik, kevesebb kannibalizmust raktam volna bele.

– Vagy ki tudja? Lehet, hogy többet – jegyezte meg Mikey.

– Akárhogy is nézzük, rémesen túltolták az emberevést – vélekedett Cary.

– Szerintem lehet, hogy csak metafora volt – mondta elgondolkodva Shiloh.

– Igen? És mégis mit akart jelképezni? – szegezte neki a kérdést Cary.

– Nem tudom, csak azt mondom, lehetséges, hogy a kannibalizmus metaforaként szolgált.

– Mindenesetre én éhes lettem – közölte Mikey, mire Shiloh felnevetett. – Hová mehetnénk, ahol ki is szolgálnak bennünket? – tűnődött a fiú. – Nekem csak három dollárom van.

Mivel Shiloh-nak egy volt, Carynek meg nyolc, de ebből öt benzinre kellett, a Taco Bellt választották, és úgy döntöttek, menet közben fogyasztják el a babos burritót és a nagy nachost. Shiloh és Mikey ette meg a csipsz nagyját, miközben próbálták a sofőr Caryt etetni, de ő csak fintorgott, és félretolta Shiloh kezét.

Pedig ráfért volna némi táplálék, mert úgy festett, mint aki rendszeresen éhezik. A csuklója, bütykös ujjai feltűnően csontosak voltak, a könyöke pedig mindig úgy nézett ki, mintha lehorzsolta volna. Ráadásul sápadt bőrén túl sok sötét anyajegy éktelenkedett. Mintha annak árán nőtt volna ilyen szép magasra, hogy valami létfontosságú szervét elveszítette. Shiloh nem lepődött volna meg, ha kiderül, hogy csak egy veséje van. Vagy olyan betegsége, ami miatt felemészti a saját beleit. Ezért szerette volna, ha Cary megeszi a nachosnak legalább a felét.

A srác mindig Mikey-t vitte haza először, aztán következett csak Shiloh. Ők ketten ugyanis pár utcányira voltak egymástól.

Shiloh a Miller Parkkal szemben lakott, mely egyike volt azon hatalmas, régi zöld területeknek, amelyek még az eredeti városképhez tartoztak. Volt ott játszótér, uszoda és golfpálya is, bár soha nem értették, hogy ki a fene golfozik Észak-Omahában. Mivel előfordult, hogy alvilági figurák lövöldöztek a parkban, tilos volt gépjárművel áthajtani rajta. Shiloh ugyan próbálta rábeszélni Caryt a szabályszegésre, de ő sosem adta be a derekát. Inkább tett még néhány kört, megkocsikáztatta a lányt, mielőtt kitette volna a sarkon.

Már végzősök voltak a középiskolában, szóval tulajdonképpen azt csináltak, amit akartak. Egyikük szülei se igazán foglalkoztak azzal, épp hol vannak.

Cary az anyukájával (aki igazából a nagymamája, de ez hosszú történet) és az asszony negyedik férjével élt, akit a fiú még a mostohaapjának sem tekintett.

Shiloh-nak csak édesanyja volt. Az apját nem is ismerte, még fotót sem látott róla. Az anyukájának néha akadtak pasijai, akik jöttek-mentek az életében, de kész megkönnyebbülés volt, amikor mentek, és nem jöttek.

Aznap este, miután kitették Mikey-t, Cary – mert nem sietett – egyenesen Shiloh-ék háza felé vette az irányt. Ott aztán megállt egy kocsifeljárón, hogy onnan nézhessék a parkot.

Caryt nem idegesítette Shiloh annyira, ha csak ketten voltak. Persze a lány ilyenkor is piszkálta, talán még rá is tett egy lapáttal, de ez ilyenkor kevésbé irritálta. Engedte, hogy Shiloh szórakozzon a rádióval, húzgálja a zsebét, és néha a hajába túrjon.

Felső tagozatban Carynek már szabad volt megnövesztenie a haját, ami miatt örökké kócosnak tűnt. Amikortól azonban már ő fizette a fodrászát, a haja mindig almaillatot árasztott. Hagyta, hogy Shiloh játsszon a tincseivel, de ha véletlenül meghúzott egy fürtöt, mindig félrelökte a kezét.

Shiloh ilyenkor úgy érezte, csalódást okozott neki, bár időnként biztosra vette, hogy Cary csak úgy tesz, mintha idegesítené őt.

– Megennél engem, ha egy hegyen rekednénk, és én halnék meg előbb? – kérdezte Shiloh, miközben beakasztotta az ujját a Cary katonai nadrágjából kikandikáló fémkarikába.

– Passz!

– Nem tudod, hogy megennél-e, vagy nem akarsz válaszolni?

– Mindkettő.

– Én valszeg megennélek – közölte a lány. – Elsősorban azért, hogy életben maradjak, meg azért is, hogy holtodban is velem legyél a hátralévő életemben.

Cary elfintorodott.

– Ne már! Mondd el, hogy mit csinálnál! – bökte oldalba Shiloh.

– Meghaltál?

– Igen, de még friss lennék. Félig megfagyva.

– Nem, nem ennélek meg! Mert ha halott lennél, mi értelme lenne tovább élnem?

– Lehetséges, hogy másnap rád találna egy helikopter.

– Passz – ismételte a fiú.

– Akkor, azt hiszem, a világ mindkettőnkről megfeledkezne – közölte Shiloh, és újból megböködte a combját.

Cary megragadta a csuklóját, és egy pillanatig szótlanul szorongatta a kezét.

Öt

Azelőtt

CARY ÉS SHILOH általában kocsival mentek suliba, aztán mindig ugyanazokkal a társaikkal ácsorogtak valakinek a szekrénye előtt. Hacsak Shiloh-t épp nem idegesítette valamelyikük, mert akkor gyorsan lelépett, és megölelgette az újságíró lányokat, vagy elment a szerkesztőségbe dolgozni, ugyanis ő volt a suliújság főszerkesztője. Néha kiállt az iskola lépcsőjére egy csapat tizenegyedikessel vagy tizedikessel, merthogy az egyikükbe, Kurtbe bele volt zúgva. Kurt nagyon szép környéken élt, és jól ment neki a matek.

Bizonyos napokon Shiloh a színjátszókörös foglalkozáson vagy a természettudományi fakultáción kezdte a napot Caryvel, kivéve, ha büntetésből, mert nem csinálta meg a háziját, korábban kellett bemennie a suliba.

Cary, amint végzett a kiképzéssel, Mikey-val átment hozzá a szerkesztőségbe, mert egyúttal a tanulószoba is ott volt. Ha határidőre kellett elkészülniük, együtt dolgoztak, vagy csak hülyéskedtek a sötétkamrában vagy a számítógépteremben. Aztán mindenki ment a tanórára, utána pedig ebéd hármasban vagy a diáktársakkal az iskolaújságtól.

Shiloh ingyen kapta az ebédet, de mindig elfelezte egy Lisa nevű lánnyal, aki cserébe fagyit vett mindkettejüknek desszert gyanánt.

Ebéd után francia- vagy irodalomóra, aztán évkönyvszerkesztés következett Caryvel.

És mindig akadt valami dolguk tanítás után is: színházi próba vagy írás. Mikey belekezdett egy Amnesty Internationalről szóló cikksorozatba, s ők ketten segítettek neki. Leveleket írtak Chile elnökének, és követelték, hogy engedje szabadon a politikai foglyokat. Előfordult az is, hogy Carynek néha kiképzős baromságai voltak még tanítás után, Shiloh meg segített a rajztanárnak rendbe hozni az iskola sportolóinak kabalafiguráját, pedig nem is járt rajzszakkörre, és csöppet sem érintette meg a gimi sportélete. Kurt viszont röplabdázott, ezért néha benézett az edzéseire.

Ha végképp nem akadt dolga suli után, akár haza is mehetett volna, de inkább megvárta Caryt a zászlórúd tövében.

Hat

Azelőtt

CARY ANYUKÁJÁNAK SZÜKSÉGE VOLT a kocsijára, így hát Shiloh és Cary kénytelen volt hazagyalogolni a suliból. Az út negyven percig tartott, és át kellett menniük egy elég rossz hírű környéken is, ahol nem akadt egyetlen ismerősük sem. (Észak-Omaha ugyan a kétes figurák gyülekezőhelye volt, de az ember „saját” rossz környéke, az egészen más!) Hogy Cary ezúttal is a katonai felkészítő egyenruháját viselte, pedig nem lett volna kötelező, az csak rontott a helyzeten.

Shiloh ki nem állhatta azt az egyenruhát. Utálta azt is, amit jelképezett – a háborúkat, a csecsemőgyilkosságot, és egyértelműen a Hitlerjugendre emlékeztette –, ráadásul a sötétzöld, műszálas zubbony fakózöld inggel és fekete műszálas nyakkendővel még ronda is volt. A nadrág senkire se passzolt igazán, főleg nem a lányokra, a szára meg túl bő volt, Caryé pedig még rövid is, mert már kábé egy fejjel volt magasabb, mint amikor megkapta.

A kiképzésben részt vevőknek minden hétfőn egyenruhában kellett iskolába menniük, még nagy hőségben is, ezért folyton bűzlöttek, mivel senki nem vitte tisztítóba a cuccot. Shiloh már a kocsiban érezte az egyenruha jellegzetes szagát, az elmúlt évek összes izzadságának orrfacsaró bűzét. Cary zubbonyán egy csomó medál és szalag díszelgett, de mivel Shiloh mindig kibukott még a látványuktól is, ezért ezeket sohasem piszkálta.

Már a puszta gondolattól is irtózott, hogy Cary részt vesz a gyűlöletes kiképzésen. Általában igyekezett erről megfeledkezni, de amikor elhagyták szűkebb pátriájukat, és idegen terepen kellett áthaladniuk ebben az idióta egyenruhában, megint felidegesítette magát. A bokavillantós nadrág és a rövid ujjú ing folyamatosan felhívta a figyelmet Cary pipaszár lábaira és kisebesedett könyökére.

A fiú a zubbonyát a karján cipelte, talán ezért üvöltött rájuk a kocsijából egy fickó, hogy: „Mi a szitu, Beetle Bailey?[1]” Kábé ez számított aznap a legkedvesebb beszólásnak, ráadásul még felettébb megalázó is volt. Shiloh-nak erről eszébe jutott az az eset, amikor ugyanígy sétáltak haza, és valaki kiordított a kocsiablakból, hogy „a csajodnak kurva nagy a segge!”. Rá sem mert nézni Caryre, de amikor mégis odasandított, nyilvánvalóvá vált, hogy őt is porig sújtotta az eset. Ezután annyira elszégyellték magukat, hogy hazáig egy szót se szóltak egymáshoz.

– Nem értem, miért kell egész nap ebben a szerelésben lenned – jegyezte meg most Shiloh a Beetle Bailey-inzultus után, amikor még vagy negyedórás út állt előttük. Végre ismerős területre értek, elhaladtak a zálogház, a piabolt és a borbély előtt, ahol az összes idős, fehér férfi nevetségesen rövidre nyíratta a haját. (Mintha ezen a világon szinte egyetlen pasi sem lenne normális! Mindegyiknek túl hosszú vagy túl rövid a haja, mindenki túl hangos vagy túl csendes. Semminek sem ízléses a színe! A zene borzalmas, a filmek zagyvák voltak, és Shiloh mindezt ki nem állhatta. Tele volt a hócipője. Utált mindent és mindenkit.)

– Ez a szabály – közölte Cary.

– A felkészítő után azért át lehetne öltözni.

– Egész nap egyenruhát kell viselni.

– Én a helyedben biztosan levenném!

– Megrovást kapnál érte.

– Ne röhögtess már!

Cary erre nem tudott mit mondani, Shiloh-nak pedig viszketett a tenyere, legszívesebben megütötte vagy elgáncsolta volna a srácot.

– Egyszerűen nem értem, miért akarod ezt csinálni! – bukott ki belőle. – Egész életedben, basszus!

Cary úgy tervezte, hogy az érettségi után csatlakozik a haditengerészethez. Már fel is vették. Ingyenes felsőoktatásban részesül majd.

Shiloh nem ismerte a részleteket, mert annyira gyűlölte ezt az ötletet, hogy még kérdezősködni sem volt kedve.

– Csak hat év – mondta Cary.

– Hat évig kizárólag parancsoknak engedelmeskedsz, és… – Shiloh próbálta úgy megválogatni a szavait, hogy a lehető legdurvábban hangozzék a mondandója. – Hat évig csak eszköz leszel!

– Nincs ezzel semmi baj, az eszközök hasznosak.

– A korrupt kormány eszköze leszel!

Cary nem szólt semmit, úgyhogy Shiloh folytatta:

– Tudod, hogy a katonaság milyen borzalmas tetteket hajtott végre! Embertelenségeket! Te meg ebben akarsz közreműködni…

– Én nem fogok olyanokban részt venni! – vágott a szavába Cary unottan, ami csak még jobban felingerelte Shiloh-t.

– Nem lesz más választásod! Ez nem kívánságműsor! Nem te fogod eldönteni, hogy milyen akcióban veszel részt! Szerinted a katonák Mỹ Lainál maguk jelentkeztek?

– Nem tudsz te semmit a Mỹ Lairól[2].

Cary persze mindent tudott róla. Rengeteg katonai könyvet olvasott, és háborús filmet nézett végig. A felkészítő kiképzés vezetője a vietnámi háborúban is szolgált, így sokat mesélt diákjainak az ott történtekről.

Eléggé elcseszett már az is, hogy a sulijukba két tanárt küldtek a katonaságtól, akik folyamatosan egyenruhában feszítenek, mintha valami különleges egység lennének egy átlagos középiskolában. Egyáltalán mi a fenének kell az állami iskolákba katonai kiképzés, ami már hetedikben kezdődik? Tizenkét évesekre adnak egyenruhát! Megtanították őket a fegyverhasználatra! Elég döbbenetes, ha jól belegondol az ember. Gyomorforgató! Talán írni kellene az iskolai lapba erről az egészről, töprengett Shiloh.

Cary hetedikes kora óta vett részt a kiképzésen. Ő volt az egyik legjobban teljesítő diák az egész városban. Még egy díszkarddal is megjutalmazták.

– Egyszerűen nem tudom felfogni, hogy adhatod át másnak az irányítást a saját életed felett – folytatta Shiloh. – Miért engeded, hogy úgy használjanak, ahogy akarnak?

– Valakinek ezt is be kell vállalnia.

– Micsodát?

– Hát a szolgálatot.

Szolgálni. Te jó ég! Milyen gyűlöletes kifejezés! Belegondolni is borzasztó! Miért kellene Carynek bárkit is szolgálnia, miért akarná ezt tenni?

– Először is, megkérdőjelezem azt az állítást, hogy valakinek muszáj szolgálnia. Másodsorban, ha így is lenne, miért pont neked kell szolgálnod?

– Ezzel azt akarod mondani, hogy nincs szükség állandó hadseregre?

Shiloh soha nem mélyült el ebben a témában, de igen, őszintén úgy gondolta, hogy a világ jobb hely lenne az amerikai katonai bakancsok dübörgése nélkül.

– Én csak azt állítom, hogy nem kellene annyi pénzt és vért áldoznunk arra, hogy erővel uralkodjunk a világ felett.

– Oké, John Lennon.

– Ettől még nem leszek John Lennon.

– Pedig mintha mindannyian az „adj esélyt a békének” szövegét fújnátok.

– Nem vagyok John Lennon, aki verte a feleségét!

– Az valóban nem szép dolog…

– Szerintem a katonaság arra való, hogy mindenkit kinyírjon, aki nem ért egyet vele! Na ezért nem tudom elképzelni, miért akarsz ennyire a részese lenni. Lehet, hogy embert kell majd ölnöd, Cary! Vagy tengeralattjárón kell dolgoznod, ami nukleáris fegyvereket hordoz! A nukleáris töltetek pedig tömeggyilkos fegyverek!

– Az lenne a cél, hogy sose kelljen használni őket.

– Akkor azért költenek csillió dollárt rájuk, hátha nem kell majd őket használni?

– Igen.

– Ez őrültség!

– Azt se tudod, miről beszélsz.

– Én csak azt tudom, hogy nem akarom, hogy embereket ölj!

Amint a Harmincadik utca kereszteződéséhez értek, Cary megállt. A forgalmat figyelte, mert nem volt közlekedési lámpa, úgyhogy nagyon körül kellett nézniük, mielőtt átrohantak az úttesten.

– Nem bíznád ezt a dolgot inkább rám? – kérdezte, a szemöldökét ráncolva aranybarna szeme fölött. – Nem szeretnéd, ha azok a tengeralattjárók, bombázók, gépfegyverek olyan ember kezében lennének, mint én? Olyasvalakiében, akiben megbízol?

– Nem! Azt sem akarom, hogy a közelükbe kerülj! – Shiloh fuldoklott az indulattól. – Ha már a katonaságnak léteznie kell, ha bele is vagyunk ragadva ebbe a helyzetbe, akkor inkább másnak a lelkét mérgezze, ne a tiédet!

– Te komolyan azt hiszed, hogy meg fogják mérgezni a lelkemet?

– Szerinted a csecsemőgyilkosságok nem pont ezt teszik?

– Csakhogy én nem fogok csecsemőket gyilkolni!

– A bombák nem válogatnak! Nem kímélik a kisbabákat sem!

Épp egy éjjel-nappal nyitva tartó kisbolt előtt álltak a Harmincadik utcán, Cary a Beetle Bailey egyenruhájában, hátán a húszkilós zsákjával, Shiloh pedig egy retró ruhában, valami olyasmiben, amilyet egy jól megtermett háziasszony viselt volna 1952-ben, alatta hosszú szárú alsóval. És ordított, Cary meg visszaüvöltött neki.

– Én csak azt nem tudom felfogni, hogy akkor mégis mit gondolsz, kinek kellene megvédenie ezt az országot! Kinek a felelőssége ez?

– Hát nem a tiéd!

– Ha nem az enyém, akkor kié?

– Nem érdekel, hogy kié!

A fiú megrázta a fejét, aztán nekivágott a négysávos főútnak.

– Cary! – sikoltott fel Shiloh.

A sofőrök dudáltak, de Caryt ez sem érdekelte. Valahogy átért a másik oldalra, de nem állt meg.

Egy örökkévalóságba telt, mire végre elcsendesedett a forgalom.

Mire Shiloh átért, a fiú már nem volt sehol.

Hét

– SZÓVAL TE Mikey barátja vagy a katonaságtól? – A vőlegény nagybátyja igen beszédesnek bizonyult.

– A haditengerészettől – válaszolta Cary udvariasan.

– Micsoda? – kérdezte a nagynéni. – Úgy üvölt a zene, hogy a saját hangomat se hallom!

– Én meg azt se hallom, ahogy eszem! – tette hozzá a nagybácsi.

– A haditengerészet! – ordította Cary.

– Köszönjük a szolgálatot!

– Köszönöm! – Cary Shiloh-ra pillantott, mint aki nagyon is tudatában van a helyzetnek.

– Mindig ez történik veled? – kérdezte Shiloh a zenét túlkiabálva. – Vadidegen emberek loholnak utánad, hogy kifejezzék hálájukat a szolgálatodért?

– Csak irigykedsz, mert neked senki se fejezi ki a háláját.

– Az anyukád megköszönte a segítségemet annak idején…

Cary felhorkant, aztán hirtelen köhögni kezdett.

Shiloh megérintette a karját.

– Nehogy megfulladj itt nekem!

Cary a fejét rázta, és nyelt egyet.

– Csak a saláta.

– Tehát fuldokolsz.

Cary újra megrázta a fejét, és vízért nyúlt.

Shiloh közben figyelte, jó alaposan megnézte magának. Örült, hogy az asztaluk ennyire rejtve maradt a sarokban, így senki se láthatta, milyen vizsla tekintettel lesi a férfi minden mozdulatát. Közelebbről nézve is sokkal frissebbnek és élettelibbnek tűnt, mint bárki más a teremben. Talán a tengeri levegő az oka. Vagy hogy nincsenek gyerekei.

Mindketten a székük szélére húzódtak, s egymás szemébe néztek. Cary nagyobb darab lett, mint amire Shiloh számított. Nem kövér, de sokkal keménykötésűbb. Most valahogy az arca is teltebbnek tűnt hegyes álla felett.

Shiloh úgy kutatott tekintetével a változások után Cary arcán és testén, mintha végig akarná tapogatni. Talán nem is változásokat keresett, inkább arra próbált rájönni, mi nem változott, mi az ismerős rajta. Szerette volna ugyanazt a jól ismert Caryt látni. A szalvétájával babrált.

Úgy tűnt, mintha Cary mondani akarna valamit, de Shiloh érezte, neki kell előbb megszólalnia, hogy semmiképp se forduljon hirtelen túl komolyra a beszélgetés.

– Honnan ismeritek Mikey-t? – érdeklődött a nagynéni az asztal túloldaláról.

– Együtt jártunk középiskolába – fordult felé Cary.

– A Northba? – kérdezte a nagybácsi.

– Igen. – A férfi lenézett a tányérjára, és felvette a villáját. – Mike onnan ment a művészeti iskolába – közölte, és nekilátott a csirkének.

– Láttad már az alkotásait? – kérdezte Shiloh.

– Igen, nagyon jók – felelte Cary.

Mindketten ismerték Mikey munkásságát. Az elejétől fogva követték művészi tevékenységét, látták, mennyit fejlődött az évek során. Elég absztrakt műveket alkotott.

Shiloh sosem tudta igazán eldönteni, hogy valóban tetszenek-e neki, vagy egyáltalán érti-e, mit akar velük kifejezni. És őszintén szólva azt se tudta, van-e mit érteni rajtuk. Néha mérhetetlenül elszomorították ezek a művek, mégis feltételezte, hogy egykori iskolatársa tényleg tehetséges, ha a hozzáértők New York Cityben, Tokióban és az arizonai Phoenixben annyira elismerően nyilatkoztak róla.

Mikey első felesége is a művészvilágból került ki, erre most egy észak-omahai lányt vesz el, és itt ünnepel az ifjúsági birkózóklub egyik termében! Ez valószínűleg csupán egy újabb értelmezhetetlen projektje, gondolta Shiloh.

– És ti mióta vagytok házasok? – kérdezte a nagynéni.

– Ó… – Cary zavarba jött. – Mi csak…

– Nem vagyunk házasok – vágott közbe Shiloh. – Csak régi barátok.

– És önök mióta házasok? – érdeklődött Cary udvariasan.

– Mi sem vagyunk házasok – közölte a nő. – Ő a bátyám!

– Elnézést – szabadkozott Cary. – Nem kellett volna…

– Nincs is rajtunk gyűrű! – pufogott zavartan a nagynéni, amitől Cary irtóra zavarba jött.

– Rajtunk sincs – jegyezte meg Shiloh jó hangosan, hogy Cary is hallja. Megbökte a könyökével. – Még mindig visszaköltözhetsz a főasztalhoz. Ott mindenki pezsgőzik.

– Megyek, ha velem jössz. Odahúzunk neked egy széket.

Shiloh a fejét rázta.

– Mikor érkeztél?

– Csak ma. Szóval lemaradtam a tegnapi próbavacsoráról.

– És milyen volt a szertartás?

– Jó – felelte a férfi. – Egyszerű. Lazán sétáltam a sorok között, és figyeltem.

Shiloh elvigyorodott.

– Mármint nem neked… hanem úgy általában!

– Ja – mosolyodott el Cary. – Jó. Egyszerű. Katolikus.

– Mikey ideges volt?

Cary elgondolkozott.

– Nem tudom, láttam-e már őt valaha idegesnek.

– Én sem tudom… Hé! – hajolt oda hozzá Shiloh. – Te emlékszel Janine-re a középsuliból?

– Igen, Mikey járt vele végzősként.

Shiloh rácsapott a karjára.

– Nem tudtam, hogy Mikey járt valakivel akkoriban!

Cary vállat vont.

– Eléggé titokban tartotta, mert Janine szülei vallásosak.

Shiloh-t ennek ellenére megdöbbentette a dolog.

– El se hiszem, hogy nem mondta el nekem! Hiszen a legjobb barátok voltunk!

– Tudtommal én voltam a legjobb barátja! – heccelte Cary.

– Mármint hármunkra gondoltam.

Cary egy falat csirkén nyammogott, és közben bosszantóan vonogatta a vállát.

– Sosem beszéltetek velem lányokról – folytatta Shiloh. A jelek szerint megint nem sikerült könnyed témát választania.

Carynek is volt titkos barátnője. Egy barátnője, akiről sosem beszélt Shiloh előtt.

Egy nap a lány éppen a hadsereg-előkészítősöknek kialakított helyiségben dolgozott az évkönyvön, válogatta a fotókat a katonai bálról, amikor meglátta Caryt az ünnepi egyenruhájában valami pufi csajjal, aki fényes ruhában feszített mellette. Mint kiderült, közel lakott hozzájuk. Egyházi suliba járt, és Angie-nek hívták.

Shiloh-nak fogalma sem volt róla, hogy ők ketten mikor kezdtek el járni, csak annyit tudott, hogy valamikor az érettségi előtt szakítottak. Sírva fakadt, amikor meglátta azt a fotót – a fotókat, mert hát volt belőlük néhány.

Nem is azért sírt, mert Carynek barátnője volt. (Miért ne lehetett volna?) Hanem azért, mert nem mondták el neki. Mert senki sem mondta el! Pedig Mikey is tudta, hisz ő volt a fotós.

Amikor elapadtak a könnyei, kiválasztotta a legszebb képet, amelyen Cary barátnője a legcsinosabb volt, és beillesztette az oldal kiemelt fotójának. Cary volt az iskola parancsnoka, és kapott valami díjat is a katonai bálon, szóval megérdemelte a kitüntetett helyet.

Shiloh senkivel sem randizott a középiskolás évei alatt, de biztosan nem tartotta volna titokban a fiúk előtt, ha lett volna pasija.

Cary most megköszörülte a torkát.

– Szóval, mit is csinálsz pontosan a színházban?

– Én vezetem az oktatási részleget – felelte Shiloh, de még mindig Angie-re és Janine-re gondolt. – Színjátszást, drámaírásórákat tartunk.

– És színészkedsz is?

– Nem! – vágta rá túlságosan gyorsan, pedig nem volt ez olyan hülye kérdés, hiszen mesterdiplomája volt színjátszásból. – Csak néha, vészhelyzet esetén. Van egy nagyszínpadunk profi színészekkel.

Cary kissé túl hevesen bólogatott. Mintha ebből alaptalan, messzemenő következtetéseket vont volna le.

– Már nem tanítok – folytatta Shiloh. – Maga alá temet a papírmunka. Leginkább egész nap az asztalnál ülök. – Ez nem volt teljesen igaz, de úgy érezte, egyértelművé kell tennie, hogy nem az lett belőle, amit Cary gondol.

Ha Cary is ugyanúgy keresgélte a hasonlóságokat és a változásokat Shiloh-n, akkor látnia kellett, hogy ő bizony teljesen megváltozott. A végső, kialakult formája gyökeresen különbözött egykori lárvaállapotától. És ezt nem valami jóféle pillangós hasonlatként kellett értelmezni.

– A nyugati részen élsz? – kérdezte a férfi.

– Ott éltem. – A kertvárosi övezetben, amit annyira utáltak gyerekkorukban. – De már visszaköltöztem ide. Mármint a közelbe, anyámhoz. – Shiloh próbált nem felszisszenni, ahogy ezt kimondta.

Cary őszintén meglepettnek tűnt, Shiloh-nak pedig minden erejét be kellett vetnie, hogy szégyenében ne horgassza le a fejét, úgyhogy inkább elmosolyodott.

– A régi házunkba.

Cary csak még jobban elképedt.

– A parknál?

– A parknál.

Amikor Shiloh és Ryan szétmentek, már nem bírták fenntartani a nyugati városrészben lévő házukat. Ryan drámatanárként dolgozott a középiskolában, és amikor eladták közös otthonukat, a neki járó összeg semmire sem volt elég.

Shiloh anyukája pedig kevesebbet akart már dolgozni, bár így is nehezen fizette az adósságait. Logikusnak tűnt tehát, hogy tegyék össze, amijük van.

Ezért élt most Shiloh ugyanabban a lepukkant házban, amelyben felnőtt. Amennyire tudta, felújította, jelzálogot vett fel, hogy átépíthessék a konyhát, az anyja hálója mellett kialakíthassanak egy fürdőszobát, és kicseréltette a villanyvezetékek egy részét is. De ettől még ugyanaz a ház maradt, ugyanazon a környéken.

És Shiloh úgy érezte, bizonyos dolgokban, melyekben nem ártott volna változnia, ugyanaz maradt, aki volt (és viszont. És viszont).

Cary volt talán az egyetlen ember a földön, aki igazán felfogta, mekkora kudarc ez számára. Merthogy annak idején pontosan az előtt a ház előtt üldögélt vele, miközben azt tervezgették, hogyan is menekülnek majd el innen.

Nézz rám! – gondolta Shiloh. – Úgy igazán nézz rám! Hónapok óta csak arra tudok gondolni, hogy hamarosan találkozunk. Nézz rám, lásd, ki vagyok! Legyünk túl rajta!

– Szóval… – Cary a homlokát ráncolta. – Hallottam, hogy…

– Hahó, mindenkiii! – hallatszott a táncparkett felől Mikey öccsének, Bobbynak a hangja. – Mi a szituuu? – Egy koktélospoharat tartott a kezében, és a mikrofonállványba kapaszkodott, ami erősen megdőlt. – Mi a szituuuuu? – kérdezte újra, most még jobban elnyújtva.

Néhányan éljeneztek.

– Azért vagyok itt, hogy beszéljek a főszereplőről. Az én madárijesztőmről, az én… – A mikrofonállvány a másik oldalra dőlt.

Mikey felállt a fő asztaltól, Caryre nézett, aki már fel is pattant, és elindult a táncparkett felé.

Bobby kitárt karral üdvözölte őt.

– Carrr ! Mi a szituuu? Hiányoztál, haver!

Cary átkarolta a derekát, és valamit a fülébe súgott.

– Bizony ám! – helyeselt Bobby csukott szemmel. – Bizony ám! Azért jöttünk, hogy Mikey-ról beszéljünk!

Cary nagyon óvatosan elvette tőle a mikrofont.

– Azért vagyunk itt – kezdte – mind a ketten… mármint mindannyian, hogy Mike és Janine házasságkötését ünnepeljük. Először azt akartam mondani, megünnepeljük, hogy megkezdik a közös életüket, de… – Cary Mikey-hoz fordult, aki a kezét épp Janine vállán nyugtatta. – De azt hiszem, a szerelmük története már nagyon régen elkezdődött, szóval inkább azt mondom, azért gyűltünk ma össze, hogy az egymásnak tett ígéretüket ünnepeljük.

Shiloh kissé összehúzta a szemét. Hát persze hogy Cary ezt emlegeti! Hiszen mindig is odáig volt a szent és sérthetetlen ígeretekért, fogadalmakért. Az eskütételeket különösen imádta.

– Janine! – folytatta nagy komolyan Cary. – Tizenkét éves korom óta ismerem Mike-ot, és tudom, hogy ő az az ember, aki mellett mindenki egy kicsit szabadabban lélegezhet.

– Ez bizony igaz! – szólalt meg Bobby.

– Azt hiszem, mindannyian azért akartunk mindig Mikey közelében lenni – folytatta Cary –, hogy csöppet sütkérezzünk a fényében.

A közönség egyetértően hümmögött.

– De te még fényesebb tünemény vagy Mikey életének égboltján. Te vagy az, aki neki is megkönnyíti a létezést!

Erre még lelkesebb hümmögés következett, Bobby is hevesen bólogatott.

– Hálás köszönet ezért, Janine! Ezt mindannyiunk nevében mondhatom, akik Mike fényében lubickoltak. Hiszen te akkora boldogságot okozol neki!

Bobby magasba emelte a poharát.

– És Mikey! – folytatta Cary. – Tudod, hogy én még nem voltam nős, így el sem tudom képzelni ennek a napnak a valódi jelentőségét…

Shiloh észrevette, hogy minden jelenlévő egyedülálló nő felkapja a fejét.

– De annyira boldog vagyok! És büszke rád. Te vagy a legjobb barátom, és tényleg megtiszteltetés megosztani veled ennek a napnak a boldogságát. Ezt szerintem mindannyiunk nevében mondhatom. Janine-re és Mikey-ra!

– Rájuk! – értett egyet Bobby.

Az egyik koszorúslány átrohant a táncparketten, és Cary kezébe nyomott egy pezsgőspoharat.

– Egészségünkre! – zárta a köszöntőt Cary.

– Egészségünkre! – visszhangozta a vendégsereg.

– Egészségünkre! – mormogta Shiloh, és feltartotta a cukormentes Pepsijét.

Mikey odament a barátjához, és hosszan megölelte.

Shiloh még soha életében nem érezte magát annyira távol egyetlen emberi lénytől sem, mint most Mikey-tól és Carytől. Még mindig a legjobb barátok, és ez nem is fog változni, gondolta. De én hogy illek ebbe a képbe? Csupán felületesen.

Azon rágódott, vajon, mi lehet a gyerekeivel. Ryan megígérte, hogy készít nekik pattogatott kukoricát, és megnézhetik a Herkulest. Érthetetlen okokból mindketten megszállottjai voltak ennek a Disney-feldolgozásnak. Ha most hazamenne, alhatna tizenöt órát egyhuzamban, mielőtt reggel Ryan visszahozza a kölyköket… Vagy lóghatna egyet Tommal, a színházi asszisztensével, aki a héten áthívta, hogy nézzék meg együtt a Maffiózókat.

De akár maradhat is. Odaviheti a székét a régi barátai asztalához, és elbeszélgethet velük arról, hogy megy a soruk.

De mi értelme lenne mindent megtudni róluk, ha később úgyse találkoznak majd? Ha bármit is megtanult már saját magáról, az az, hogy senkivel sem bír hosszú távon kapcsolatot tartani. Kivéve persze azokkal, akik mindig a közelében vannak. A gyerekeivel, az anyjával, a főnökével, az asszisztensével. A tanárokkal, akik nekik dolgoznak. A gyerekekkel a színházi programokon, meg a szüleikkel. És persze az igazgatósággal… Jézusom, ez már így is bőven sok!

A menyasszony tanúja következett a mikrofonnál, Janine-re mondott pohárköszöntőt. Pikáns kis történetet mesélt egy mexikói közös nyaralásról, és Shiloh picit megsajnálta. Nem lehet hálás dolog Cary után következni a beszédek sorában, gondolta.

Cary díjnyertes szónok volt. Végzősként Scrooge szerepét is eljátszotta a Karácsonyi énekben, méghozzá kifogástalan brit akcentussal. (Shiloh ebben a darabban a karácsony szellemét alakította, magyalkoszorúval a fején, és jégcsapokkal.)

Shiloh a többiekkel együtt emelte poharát.

– Egészségünkre!

Az ő esküvőjén senki sem mondott beszédet, mert semmilyen hagyományos elemet nem akart a lagziján.

Ő és Ryan az egyetem színházában házasodtak össze, épp azelőtt, hogy lediplomázott volna. A jelmezboltból kölcsönzött magának ruhát. Lady Macbeth ruháját… Lehet, hogy ez hozta rá a balszerencsét? De ez volt ott az egyetlen szép ruha, ami még illett is hozzá. Szűk körű esküvő volt, amelyre azért Mikey is hazarepült.

Úgy tűnt, nem lesz több köszöntő, úgyhogy Mikey és Janine a tortavágáshoz készülődött.

Cary még mindig a tánctér közelében álldogált, és Bobbyval beszélgetett.

Minden kisgyerek a torta körül sündörgött a fotóssal együtt.

Shiloh-nak még profi fényképész se volt az esküvőjén. Sem torta. Mi is volt akkor helyette? Már nem emlékezett. Várjunk csak! Valami extrás profiterol volt! Egyébként az összes pénzüket különleges litván ételekre és a zenészekre verték el. És nem is sikerült rosszul. Már egy átlagos esküvőhöz képest.

Ryan is a jelmezboltból kölcsönzött ruhát, az egyik Elveszett Fiú volt a Pán Péterből. Készült róluk fotó, ahogy táncoltak a fogadáson. Ryan anyukája lőtte a képet. Ryan rókafület viselt, Shiloh pedig arcpirítóan mélyen dekoltált ruhát.

– Nem hajtom ám be rajtad az ígéretedet! – szólalt meg Mikey nagybátyja.

– Hogy micsoda?

– Nyugodtan megeheted a tortádat.

Az egyik pincér megérkezett a zsúrkocsival, amin tortaszeletek sorakoztak.

– Hatan vagyunk ennél az asztalnál – füllentette a nagybácsi.

– Nem! – tiltakozott Shiloh. – Én betartom, amit ígértem. A tortám az öné. – Felállt, és visszament az eredeti asztalához. Caryt kereste, aki a tömegben háttal állt neki a bárpultnál. Felismerte széles válláról meg a fejtartásáról. Találkozni akart ma vele, és ez meg is valósult. Tudni akarta, hogy még mindig a régi Cary-e, és már kiderült, hogy az.

– Shiloh! – üdvözölték kórusban az asztalnál.

Úgy döntött, ad magának egy órát, hogy elmerüljön a nosztalgiában, és kicsit elvegyüljön egykori ismerősei között. Így még mindig rengeteg ideje marad kialudni magát.

Nyolc

Azelőtt

A SÖTÉTKAMRÁT FORGÓAJTÓVAL is elválasztották a szerkesztőség többi részétől. Ha belépett az ember a bejáraton, és megforgatta az ajtót, egy szekrényszerű helyiségben kötött ki.

Csupán két-három embernek jutott hely odabenn, és az egyikük minden esetben Mikey volt. A másik kettő pedig általában Cary és Shiloh.

Aznap, amikor Shiloh megforgatta az ajtót, már égett benn a vörös fény, amely azt jelezte, hogy Mikey éppen előhív egy negatívot, bizonyára olyat, aminek semmi köze az iskolai feladatokhoz.

Épp a vegyszeres tálca fölé hajolt, és egy műanyag csipesszel böködte a fotópapírt, Cary pedig egy sámlin kucorogva, hunyorogva írta a háziját.

Shiloh leült a mellette lévő székre, és megbökte egy ceruzával.

Cary félrelökte a kezét.

A lány viszont továbbra is a füzet fölé hajolva leste, hogy mit csinál. Matekot!

Cary kézírása görcsös volt, és szögletes.

– Ebédidő van – jelentette be Shiloh.

– Ebéd – ismételte Mikey. – A kajaszünetben meg kell vennünk a jegyeket a bálra! Ma van az utolsó nap.

– És te kivel mész?

Mikey felnézett.

– Hát veletek, kettőtökkel.

Cary fel se pillantott a háziról.

– Nem hívtatok mást?

– Nem. – Mikey meglötyögtette az előhívót. – Cary, te hívtál valakit?

Cary a fejét rázta, épp szinuszgörbéket szerkesztett.

– A lényeg, hogy menjünk el – mondta Mikey. – Ezt a bulit nem hagyhatjuk ki!

– Eddig nekem sikerült – közölte a lány.

– Na, basszus, Shiloh, akkor most tényleg el kell jönnöd! – Tovább lötyögtette a vegyszert. – Ne legyél olyan, mint azok a szánalmas stréberek, akik külön végzősbált szerveznek maguknak a harmincas éveikben, hogy kitöltsék az űrt.

Shiloh összefonta a karját.

– Egészen biztos vagyok benne, hogy ez lesz akkor a legkisebb gondom.

– Szereztem egy fehér szmokingot a használtruha-boltból – folytatta a fiú. – Ki fogom dekorálni.

– Sok sikert hozzá! – bólintott Shiloh. – Nekem nincs fehér szmokingom. Sem felesleges tizenöt dollárom a jegyre.

– Majd én meghívlak – ajánlotta fel Cary.

– Látod, Cary meghív – erősítette meg Mikey.

– Nem is tudom… Ugye nem kell valami ormótlan ruhát felvennem? Olyan habos-babos Barbie-ruhát, amilyet a zsepisdobozokra is nyomtatnak?

– Azt veszel fel, amit akarsz – nyugtatta meg Cary. – Bár ezt mondanom sem kell.

Shiloh valami retró turkálós szuper cuccot akart. Úgy szeretett volna kinézni, mint egy John Hughes-film főhősnője. Vagy egy John Waters-filmé.[3]

A közeli turkálóban azonban csak viszonylag új esküvői ruhákat talált. Fényes szatén álomruhákat, hatalmas buggyos ujjrésszel és csipkebetétekkel.

Egy héttel a bál előtt az anyukája végül megsajnálta őt, és elvitte a Richman Gordman áruházba, amelynek az árait még megengedhették maguknak. Shiloh végül egy megkötős, kék sztreccsruha mellett tette le a voksát, amilyet inkább egy negyvenéves, elvált nőn lehetett elképzelni egy elegánsabb bárban, nem pedig egy középiskolás lányon a végzősök bálján. De ez volt az egyetlen darab, amibe Shiloh belefért, és a pénztárcájuknak is megfelelt.

Shiloh ugyan nem volt kövér, de nagyobb darab volt, mint a hasonló korú lányok többsége – a testalkata tényleg inkább egy negyvenes, elvált nőéhez hasonlított. Tizennyolc évesen úgy nézett ki, mint aki már szült vagy három gyereket. Emellett magas is volt. Száznyolcvan centi. Majdnem olyan magas, mint Cary.

– Ez teljesen jó lesz – nyugtatta meg az anyukája. – Majd teszünk a mellrészre selyemvirágot, és felveheted a csizmámat.

Az anyjának volt egy lábszárközépig érő, telitalpú, vörösesbarna bőrcsizmája. Szó szerint olyan, mint amelyet egy középkorú nő viselne egy bárban. Ettől Shiloh még menőnek tartotta, különösen, mert az anyja korábban sose ajánlotta fel neki.

A bál estéjén az anyukája készítette el a sminkjét, a frufruját pedig a negyvenes években használt hajcsavaróira tekerte. Shiloh haja hosszú volt, és vastag szálú. Egy teljes csomag hullámcsat és egy flakon hajlakk kellett, hogy formában tartsa.

Összességében jobban nézett ki, mint remélte. Kedvtelve méregette magát az előszobatükörben, amíg várta, hogy Cary felvegye. A ruha, a haj és a csizma nem igazán illett össze, mégis volt valami báj ebben a zűrzavarban. Shiloh aranyszínű karkötőket tett a csuklójára, az anyukája pedig fehér, selyem kálavirágot tűzött a ruha mellrészére. Igaza volt, ez tényleg dobott az összképen. Aztán élénkpirosra rúzsozta a lánya ajkát, Shiloh pedig eltette a rúzst a táskájába, hogy szükség esetén később újrafesthesse magát.

Nem tudta, vajon vonzó-e így, de abban biztos volt, hogy másként néz ki, mint szokott. Magához képest és másokhoz képest is feltűnő volt a különbség. És ez fontos volt, hiszen képes lett volna kopaszra borotválni a fejét, csak hogy kilógjon a sorból. (Talán meg is teszi, ha bekerül a fősulira. Még mindig gondolkozott a dolgon. De egyelőre el kellett jutnia odáig, és felmérnie a tarra borotvált fejek helyzetét.)

Hallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó.

– Szia, Cary! De jól nézel ki!

– Köszönöm, Gloria. – (Az asszony kérte meg Caryt, hogy tegezze, és szólítsa a keresztnevén. Cary ugyan ki nem állhatta, de udvariatlanság lett volna Mrs. Butlernek nevezni, amikor direkt megkérték rá, hogy ne tegye.) – Nem tudom, Shiloh észrevette-e, hogy megérkeztünk…

– Dudálhattatok volna – vetette a szemére a lány, ahogy lejött a lépcsőn.

– Csak lassan – figyelmeztette az anyja –, még kitöröd a nyakad!

– Nem szeretek dudálni – közölte Cary, és felnézett Shiloh-ra. Meglepetten futtatta végig rajta a tekintetét.

Shiloh nem tudott olvasni az arcáról, mégis örült, mert azt azért észrevette, hogy nem úgy néz rá, ahogy szokott.

Cary fekete szmokingot és vörös sálat viselt. Kiderült, hogy minden fiú bérelt szmokingot a bálra, nem lehetett csak szimpla öltönyt felvenni. (Mármint lehetett volna, de Cary mindig tiszteletben tartotta a hagyományokat.) A szmokingja túl széles volt vállban, és szemmel láthatóan műszálas anyagból készült, de az egyenruhájánál ezerszer jobban festett.

– Várjatok! – szólalt meg Shiloh anyukája, és keresgélni kezdett a nappaliban. – Adok pénzt vacsorára.

A Kowloon kínai étterembe akartak menni, ahol hét dollár kilencvenöt centért két rákjangont és tojáslevest lehetett kapni.

– Majd én állom – ajánlotta fel a fiú.

– Tartsd meg a pénzedet, Cary!

– Tartsd meg te, Gloria! Én fizetek…

– Majd ő állja, anya. Később találkozunk! – Shiloh megölelte az anyját, aztán kilökdöste a verandára Caryt. Sötétség fogadta őket, ugyanis kiégett a villanykörte.

A lány becsukta maguk mögött az ajtót.

– Várj! – szólalt meg Cary, és elkapta a csuklóját, mielőtt lesétálhatott volna a lépcsőn.

Shiloh visszafordult, a csizmában kicsit magasabb volt nála.

– Hoztam neked egy ilyet – mondta Cary, és átadott egy műanyag tokot. – De látom, már van virágod.

Shiloh csak pislogott az apró doboz láttán. Virág volt benne. Csuklóra köthető.

– Ó, istenem! – motyogta. – Nekem is vennem kellett volna ilyet neked és Mikey-nak?