Karin Smirnoff

A LÁNY, AKINEK SEMMI SEM DRÁGA

Fordította: Erdődy Andrea

A mű eredeti címe: Havsörnens skrik

Copyright © Karin Smirnoff & Moggliden AB, 2022

Published by agreement with Hedlund Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

Magyar fordítás © Erdődy Andrea, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-343-5 (papír)

ISBN 978-963-614-344-2 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Sigmond Viktória

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

„Látja, másodjára

emelkedik föl

tenger teljéből

föld örök zöldje.

Vízesések zuhognak,

fenn sas surrog,

vájt kövű hegyről

halra vadászik.”

Edda – A völva jövendölése[1]

[1] Tandori Dezső fordítása.

1. FEJEZET

A Takarító az órára néz. Attól a pillanattól, hogy kitette a döghúst, pontosan negyvenegy másodpercbe telik, mire az első sas, egy nőstény lecsap rá.

Sosem tudja, honnan jönnek. Lehet, hogy ez ott ült egy közeli fán. Vagy épp pár kilométerrel felette körözött. Amilyen jó a látása – kétszázszor élesebb az emberénél –, több kilométerről is kiszúrja a zsákmányt. A férfi úgy ötven méterre ül a húscafattól, jól elbújva a rejtekhelyén, és a távcsövén keresztül figyeli, ahogy az állat táplálkozik.

A madarak iránt táplált gyengéd érzelmei nem azonosak az atyai szeretet megnyilvánulásaival – már amennyit tud erről a kérdésről. Ám óhatatlanul is úgy tekint rájuk, mint gyerekeire.

Elalvás előtt és ébredés után is ők járnak a fejében. És valamennyi tevékenysége közben, mint például a tűzifa-hasogatás, a főzés vagy a tűzrakás, rájuk gondol. Vajon lezajlott már a párzás? És a fiókák életben maradnak? Találnak majd elegendő eleséget? Kibírják a telet? Hát persze. Az ő segítségével, és ha bőségesen akad pocok, túlélik.

Kézfejével megtörli a szemét. A nap most már magasabban áll, melegíti a hátát. Ezen az őszön talán utoljára. De számít ez? A világ egy eldugott sarkában áll a háza, amit talán nagyképűség is háznak nevezni. Csak egy tákolmány, amely elhagyatottan állt ott, mióta az utolsó erdészek is eltűntek a hatvanas évek elején, az erdőt pedig védett területté nyilvánították.

A föld itt megművelhetetlen, vegyes összetételű: őserdő, kis tavak, hegy- és lápvidék váltja egymást. Még egy rendes út sem vezet rajta keresztül. A vadállatok által kitaposott csapást leszámítva csupán egy régebbi erdei út halvány nyomai látszanak, azt is félig már visszahódította a természet. Csak gyalogosan vagy quaddal lehet megközelíteni, de így sem könnyű rátalálni.

A legközelebbi közúttól bő tíz kilométernyire fekszik. A Takarító pedig mindössze a kunyhó néhány kilométeres körzetében mozog. Kezdetben faágakkal jelölte meg a különböző irányokat, hogy el ne tévedjen. Így most rendelkezésére áll egy patak, amelyben horgászhat, vannak kidöntött fák, amelyeket felapríthat a fáskamrába, és tisztások, amelyekről remekül megfigyelheti a madarakat és az apróvadakat.

A kunyhó az ő mentsvára. Szolidan felújította, és egy dízel áramfejlesztővel látta el, amelyet a mobiltelefonja feltöltésére használ. Itt ő egy nagy senki. Névtelen férfi, akinek se múltja, se jövője. Csak a pillanatnak él. Korán lefekszik, és már pirkadatkor ébred. Megteszi, amit meg kell tennie, anélkül, hogy azon töprengene, helyes-e, vagy helytelen.

Az erdészház falaiba neveket és évszámokat véstek. Meg üzeneteket. Más, magányos emberek, a jövő nemzedékei számára. Olof Persson, 1881. Lars Persson, 1890. Sven-Erik Eskola, 1910. És így tovább. De a magány valójában nézőpont kérdése. Olykor hónapok telnek el anélkül, hogy bárkivel beszélne – hacsak nem magában vagy a madarakkal, fákkal, még akár a kövekkel is. Mégis kevésbé érzi most magányosnak magát, mint eddig bármikor. Mintha visszafiatalodott volna. Napról napra egyre jobban hasonlít arra a kisfiúra, aki egykor az erdőben lelt menedéket, és úgy tanulta meg, hogyan működik a világ, hogy csendben ült, és figyelt: a nyírfajdok dürrögését tavasszal, a hangyák szerepét a bolyban, meg azt, ahogy a rókamama gondoskodik cseperedő kölykeiről, vagy ahogy a szú utat csinál magának a fa kérgében.

Pedig a fiúnak apja is van. Egy nagy melák sátánfajzat, akinek mindenhová elér a keze. És anyja is, akire viszont nem lehet számítani. Meg egy bátyja, aki azt mondja neki, „fuss!”, valahányszor az apjuk hazatér. És a fiú fut is, befelé a rengetegbe.

Fog egy lábatlangyíkot, és amikor az ledobja a farkát, ismét elkapja. Kihúzza a kését a tokjából, és levágja az állat fejét, mire síri csend támad. A fiú maga a csend.

Leteszi a gyíkot egy kőre, majd nekitámaszkodik egy fa törzsének, és a kés pengéjét beletörli a nadrágjába. Majd az egyik körmét kezdi piszkálni vele. A kés éle maga a szabadság, amelyet senki sem vehet el tőle.

Ekkor egy újabb sas közeledik, egy fiatal hím. Hasán még nem nőttek ki az ivarérett példányokra jellemző fehér tollak, és a csőre sem sárga még. Alighanem a tavalyi fészekaljból való, vagy legfeljebb kétéves példány – jegyzi fel egy jegyzetfüzetbe, ahogyan azt is, hogy bár szokatlan, olykor megesik, hogy a fiatal sasok a születési helyükön vészelik át a telet, ahelyett, hogy délre vonulnának. Ez vajon betegség vagy genetikai hiba miatt következik be – kérdőjel. Megfigyelni – felkiáltójel.

A nőstény annyira elfoglalt, hogy észre sem veszi, amikor a fiatal hím, amely eleinte csak kering a hús fölött, lejjebb merészkedik. Már szinte csak csontok maradtak. A nőstény nem zavarja el. Mindketten addig húzzák-vonják a prédát, amíg sikerül kiszakítaniuk belőle egy jókora falatot, és az inak úgy csúsznak le a torkukon, akár a spagetti.

Pár perccel később a nap fénypontja véget is ér. A férfi bepakolja jegyzettömbjét és termoszát a hátizsákjába. Puskája tartószíját átdobja a vállán, majd előkúszik a rejtekhelyéről. Jobb lába szokás szerint nem akar engedelmeskedni, kézzel kell a hazavezető út irányába fordítania. Egy vadösvényen keresztül vezet az útja. A nyír-, éger- és fűzfák már lehullatták lombjukat. A férfi letép egy maréknyi vörösáfonyát. Arca eltorzul a keserédes íztől. Hasonló szagot áraszt a fedeles műanyag tárolóban levő húsmaradék is, amelyet ugyan remekül álcáz egy fenyőfa, de akkor is. Az egész dögöt egyszerre oda kellett volna dobnia, de nem volt képes rá. Hiszen a sasokkal eltöltött idő jelent a számára mindent. Egyedül értük él, lélegzik, táplálkozik, alszik, ürít. Holnap megint odamegy. Ha megcsörren a telefonja. Egyetlen ember ismeri csupán a mobilszámát. És ő is csak ezt az egyetlen embert szokta hívni.

– Igen – szól majd bele. – Rendben, akkor holnap délelőtt.

A szokásosnál hűvösebb a reggel. Tesz még néhány fát a tűzre, és két kezét egy kávéscsészén melegíti. Hamarosan indulnia kell, ha még időben ki akar érni az autóútra. Bármi közbejöhet útközben. Elromolhat a quad, vagy lehet, hogy túl ingoványos a talaj.

Az első kilométereket gyalogszerrel teszi meg, a quad rejtekhelyéig. Fő a biztonság. Ha bárki véletlenül rábukkanna a járműre, akkor sem tudná a személyéhez vagy a kunyhóhoz kötni.

Menet közben a rétisasokat kémleli, és meg is látja az egyik fészket, madár azonban nincs benne. Kár. Jobb kedve támadt volna tőle egy időre. Nem mintha amúgy nyugtalanítaná bármi, de rétisast látni jó jel.

Amint odaér, lesöpri az ágakat a járműről, az elején levő tárolóba behajítja a hátizsákját, majd elhajt a találkozóhely irányába.

A talaj masszív, minden a tervek szerint alakul. Tíz perccel korábban érkezik, és az úttól távolabb elrejtőzve vár, majd a sorompóhoz hajt, és a másik irányba fordítja a quadot.

Az autó már ott áll, mellette ugyanaz a férfi, aki mindig is. A Takarító csak annyit tud róla, hogy ő a Szállító, az pedig róla annyit, hogy ő a Takarító. Nem ismerik egymást. Pár szót szoktak váltani csupán.

– Ki a megrendelő? – tudakolja.

A válasz megnyugtatja. Minél kevesebb a láncszem, annál jobb.

Ezúttal mindössze a legszükségesebb dolgokat kérte cserébe: egy üveg whiskyt és némi nyers élelmiszert. És persze az elmaradhatatlan napilapokat. Ezeket is begyömöszöli a tárolóba, majd visszamegy a kocsihoz.

A Szállító előhúzza a testet a hátsó ülésről.

Egy nő az, ami merőben szokatlan. Keze hátrakötve, fején kapucni. Artikulátlan motyogásából arra következtet, hogy a szája le van ragasztva. Remek. Legalább nem fog a szavába vágni.

– Csináljon vele, amit akar! – mondja a Szállító. – Szabad kezet kap.

Bármit tehet, mindaddig, amíg elvégzi a rá bízott feladatot.

Mindenki, aki az útjába kerül, megérdemli a sorsát. Ez idáig tiszta a lelkiismerete. Ő nem valamiféle kéjgyilkos vagy pszichopata, bár a külvilág alighanem azt gondolná róla, hogy a vérében van a gyilkolás.

De üzletet kötöttek. És mindaddig, amíg ők betartják az ígéretüket, ő is betartja.

– Mit követett el? – kérdi, szokásától eltérően. Talán mert ezúttal egy nőről van szó. Vagy mert a Szállító hosszú idő óta az első ember, akivel szóba áll.

– A szokásosat – feleli a Szállító. – Többet én sem tudok.

A Takarító hisz neki. Felül a quadjára, és a férfi segítségével maga elé fekteti a testet. A „test” szó jobban hangzik, mint a „nő”.

– Csatoljuk be a biztonsági övet is, Cukorfalat! Nehogy lepottyanjon útközben – mondja neki.

Majd int a férfinak, és megindul a kunyhó felé.

Miközben ismét elrejti a járművet, a testet, amely halkan nyivákol, mint egy beteg macska, egy fához kötözi. Márpedig a beteg macskát el szokták altatni. És még mindig nem lát egyetlen rétisast sem.

– Na, indulás! – taszigálja maga előtt a testet, miközben megállapítja, hogy az koránt sincs jó állapotban. Az utolsó útszakaszon már úgy rugdossa az épp hátul levő lábát, hogy mozduljon már.

A testeket sosem viszi be a kunyhóba. De ezzel most kivételt tesz. Lelöki az ágyra, ő maga pedig egy székre ül.

– Előbb jöjjön az élvezet, aztán a munka! Megfelel így? – kérdi a testet. – És talán kicsit jobban begyújtok. Vagy maga szerint nincs túl hideg idebent?

A macska nyávog. Neki meg feláll tőle. Egy nő az egy nő, akárhogy is nézzük.

Lefejti a testről a nadrágot és az alsóneműt. Mindig ugyanolyan izgalommal tölti el, vajon mi rejtőzik a rongyok alatt. Ez egy meglehetősen fiatal test, talán huszonöt éves lehet. De legfeljebb negyven. A kor úgysem számít.

Először lassan akar hozzálátni, mintegy élvezve a látványt, a kanossága azonban győzedelmeskedik a türelme felett. Letép egy darabka folpackot – fene tudja, milyen nyavalyája van a nőnek –, majd párszor körbetekeri felmeredő hímtagját, azután úgy igazítja a testet, hogy épp megfelelő szögben álljon a behatoláshoz.

– Pár napig itt maradhat a kunyhóban. Addig jól elszórakozunk majd – mondja, és közben úgy bénázik, akár egy szűzlány a nászéjszaka előtt. Még be sem hatol a nő testébe, és máris elélvez.

Amikor a lélegzete visszatér a normális tempójába, és a vágya is alábbhagy, látja, hogy a test maga alá vizelt.

Bele az ő ágyába! Ettől elszakad nála a cérna.

– Na jó, vége a mókának! – szól oda neki, begombolja a nadrágját, és rendbe teszi a testet a szállításhoz.

A nőnek szinte már jártányi ereje sincs. Folyton el akar ájulni, ezért a férfi nem is viszi olyan messzire, mint tervezte. Ma már másodszor kötözi egy fához, majd kioldja a vászonszatyor száját, amelyben a fegyvert tartja.

Rápillant a szemet gyönyörködtető tárgyra. Rácsavarja a hangtompítót, majd két keze közé fogja a pisztolyt, mintegy szentesítve ezzel a vele elkövetendő cselekményt.

Miau. Többé nem kell szenvednie a cicának.

2. FEJEZET

Egy autó hideg utasterében ülnek már több mint egy órája, a jelre várva, hogy üres a ház.

Az autó egy folyóhoz vezető mellékúton parkol. A háztól egy siló takarja el, ők azonban jól látják az indulókat és érkezőket. Előbb a nőt, a gyerekkel a hátsó ülésen, most pedig a férfit is.

Nem most ülnek itt először.

Valahányszor dolguk végezetlenül hajtanak vissza a városba, Svalának nagy kő esik le a szívéről, habár őt Gasskastól jó messze kiteszik, és gyalog kell onnan hazamennie. Haza a Tjädervägenre, Märta mama lakására, aki eltűnt, és a nagyi költözött be a helyére.

Nincs vele komolyabb probléma. Minden olyasmit elvégez, amit a Märta mamák nem szoktak. Csak úgy, megszokásból. A mama ugyanis olykor eltűnik, majd pár nap múlva előkerül, anélkül, hogy közölné, merre járt. Ezúttal azonban más a helyzet. Lassan egy hónapja már, hogy a vállára vetette retiküljét, egy puszit nyomott Svala fejére, és azt mondta: „Hamarosan jövök, csak leugrom cigit venni.”

Svala megkérte a nagyanyját, hogy semmit ne mozdítson el az anyja szobájában. Ne takarítson ki, sőt, még a szennyesét se szedje össze, amíg ő az iskolában van. Az a szoba a ház egyetlen érintetlen helyisége. És amikor Svala ráheveredik anyja zebracsíkos ágytakarójára, olyan érzése támad, mintha megint ott lenne vele. Odaül a nő íróasztalához, és úgy tesz, mintha kijavítaná valaki házi feladatát. Azután végigsimít a lánya – azaz a saját – haján, majd így szól:

„Amint megkapom a fizetésem, elmegyünk szórakozni.”

Milyen jó is kimenni a jokkmokki piacra, színes zoknikat és édességet venni!

De az is klassz, amikor bedobnak egy pizzát a Buongiornóban. Dolgozik ott egy pék, aki egyenesen Nápolyból érkezett a városukba, bár Märta mama le merte volna fogadni, hogy valójában Szíriából származik.

– Egye fene, kérek egy Vegetarianát – szólal meg Svala.

A forró sajt égeti a szájpadlását. Kap egy extra kólát, Märta mama pedig még egy pohár bort. Az első pohár után szokott a legjobb hangulatba kerülni, amikor a másodikból még alig kortyolt néhányat. Ilyenkor tréfát űz a körülöttük levő emberekből, meg régi anekdotákat mesél. Például a lapp fickóról, aki belép az étterembe, és hófajdot rendel. Azután a madár fenekébe dugja az ujját, és azt állítja, ebből meg tudja állapítani, hol lőtték az állatot. Talán Arvidsjaurban. A mama már nem emlékszik pontosan. Ám amikor Svala helyesbít, Märta mama feldühödik, és a szeme még a szokásosnál is jobban összeszűkül, miközben elkapja Svala karját, és megszorítja.

– De te is számi vagy, ezt sose feledd! Büszkének kell lenned a származásodra!

Na és honnan is származik valójában? Az anyja eltűnt, az apja nem él már. A nagyanyját érgörcs kínozza. Se testvére, se más, közeli rokona nincs. Legalábbis senki olyan, aki tudni akarna a létezéséről.

– Kivéve Lisbethet – igazítja helyre a nagyi.

– És ki az a Lisbeth?

– Lisbeth Salander. Apád féltestvére.

– Még sosem hallottam róla.

– Mert anyád hallani sem akart Niedermann családjáról – feleli a nagyi. – Ami érthető is.

– Miért? – kíváncsiskodik Svala, ám válasz nélkül marad.

– Régi történet, szóra sem érdemes – feleli a nagyi, ezzel jelezve, hogy a beszélgetésnek vége. Inkább a Svala tenyerén található vonalakon kezdi húzogatni az ujjait. – Hosszú életű leszel – mondja. – Legalább három gyereked lesz. Valahol, életed során lesz egy törés. De azután minden jól megy majd.

Legalább három gyerek. Hogy újabb kiskölköket hozzon a világra? Amíg az ő kezében van a döntés, biztos nem. De ami azt a törést illeti… Svala máris úgy érzi, elérte. Az ősz színei olyanok, akár a lángnyelvek, és Svala le akarja festeni őket. Az emberi szem több mint tízmillió árnyalatot képes megkülönböztetni. Ezeket szeretné felvinni az ecsettel egy fa lombkoronájára.

Fogalma sincs róla, hogy hívják az elöl ülő fickókat. De sejti, hogy az a semmirekellő Peder, a mostohaapja áll emögött. Akit soha az életben nem fog „apának” nevezni.

Bár az utóbbi időben már nem lakott velük, folyton ott ólálkodik körülötte. Főleg, mióta Märta mamának nyoma veszett.

A családsegítőben dolgozó nő azt mondta Svalának, készüljön fel rá, hogy az anyja talán már nem él.

– Már miért ne élne? – kérdez vissza Svala.

– Neki is megvolt a maga baja.

– De nem önszántából tűnt el.

– Az ember nem tudhat mindent a szüleiről.

– Maga talán nem.

Ekkor becsapódik a bejárati ajtó, a hátsó pedig kitárul. Svalának társasága érkezik.

– Félsz? – kérdi a férfi.

– Nem – feleli ő.

– Ez fáj? – tudakolja a férfi, és hátracsavarja a lány karját.

– Nem – válaszolja ismét Svala.

A férfi közelebb nyomul hozzá, karjával átöleli a lány hátát, és magához vonja.

– Milyen kár, hogy szorít az idő! Pedig érzem, hogy jó vagy egy s másban. Csak egy kissé túl vézna vagy – jegyzi meg a férfi, megszorítva Svala vállát. – De azért meglehetősen takaros.

Közben a másik kezével a lány állát szorítja meg, és maga felé fordítja az arcát. Svala azonban mindent elkövet, hogy ne kelljen a szemébe néznie.

– Most legalább már tudod, mi lesz, ha elcseszed – fenyegeti meg a férfi, mutatva, hogy elvágja a torkát.

Svala a lélegzetét is visszafojtja, hogy ne érezze a szájszagát. Peder – akárcsak azok az undorító haverjai – sosem mos fogat, cigaretta- és vizeletszagot áraszt.

A lány szíve hevesen dobog, a szája kiszárad, ajka cserepes a hidegtől. Lehet, hogy nincs semmi hatalma, de van két dolog, amivel előnyre tehet szert. Az egyik, hogy nem érez fájdalmat. Üthetik vagy megégethetik, ahogy csak akarják. Kezét-lábát törhetik, és neki egy arcizma sem rándul. Még a fojtogatást is kibírja.

A másikat pedig még elmagyarázni is nehéz: például még fel sem tesznek neki egy kérdést, ő máris tudja rá a választ.

– Nem azért van szemed, hogy láss vele, hanem azért, mert látsz – magyarázta neki Märta mama.

A Buongiornóban töltött idő nem volt épp habostorta. Keményen megdolgozott a pizzaszélekért.

Nézd csak Christinát, már 2 méter 18 centi magas, és még mindig növésben van!

Te nézz ide! Ha legyőzöd Svalát Rubik-kocka-kirakásban, kapsz egy ezrest!

Svala sosem veszít, de az igazi show valami egész másról szól.

Ez a pizzéria nem olyan, mint a többi, ívelt gipszkapukkal és zümmögő italhűtőkkel. A Buongiorno az amerikai maffiavilágot idézi, falain Al Capone, Johnny Torrio, Lucky Luciano, Joe Masseria és egyéb gengszterek bekeretezett képével, továbbá filmjelenetekkel, jelmezekkel és régi, élesből átalakított, gumilövedékes fegyverekkel.

Az egyik sarokban egy széf áll, ám pénz és gyémántok helyett tányérokat és evőeszközöket tartanak benne.

Valójában Mostoha Pedertől származott az ötlet. Az egyetlen ajándék, amelyet valaha Svalának adott, éppen egy bútorszéf volt. Nem túl nagy, de annál nehezebb. És ami a fő, hogy zárva volt.

– Nem tudom, mi van benne – mondta a férfi –, de ha sikerül feltörnöd a kódját, a tiéd lehet, amit odabent találsz.

Svala ekkor tízéves, és tudja, hogy Peder hazudik, mégis muszáj megpróbálnia. Valahogy különlegesek az ujjai és az agya is. Úgy villannak fel benne a számok, akár a lottósorsoláskor a golyók a nyerőszámokkal. Legalábbis ő így érzékeli. Párszor újra kell próbálnia, mire sikerül hozzájutnia az információhoz. Mostoha Peder közben türelmetlenül toporog mellette.

Amikor Svala érzi, hogy sikerült megfejtenie a kódot, Mostoha Pederhez fordul, és azt mondja, hogy nem tudja kinyitni.

Most bármi megtörténhet. Lehet, hogy a férfi feldühödik, és ordibálni kezd vele, ami gyakran megesik. De az is lehet, hogy lekever neki egyet. Bár ez mostanában egyre ritkábban fordul elő. Vagy az is megtörténhet, hogy úgy bevágja maga mögött az ajtót, hogy az előszobalámpa nekiütődik a plafonnak.

Svala tehát csak ül csendben, és vár. És amikor már bizonyos benne, hogy Peder elment, óvatosan kinyitja a széf ajtaját.

Pénz van benne. Több, mint amennyit valaha is látott. Ám amikor épp javában számolgatja az ötszázasokat, a férfi egyszer csak ott terem.

Mostanra már rájött, hogy testi erőszakkal nem tud ártani Svalának, mert a lány nem igazán érez fájdalmat. Märta mama azonban annál inkább.

– Nyilván megérted, hogy most meg kell, hogy büntesselek – magyarázza. – És nem segít, ha befogod a füled.

Az a jópofa ötlet a széffel a pizzériában, pár évvel később ötlött az eszébe.

A vendégek kitalálnak egy kódszámot, Svala pedig megfejti azt. Olykor ő is kap némi zsebpénzt érte. Vagy a vendégektől, amikor Peder kapzsi szeme épp nem látja. A pénzt a plüssmajmában tartja, amely ott üldögél az ágyában. Kibontja a varrást, kiszed belőle némi habszivacsot, beleteszi a pénzt, majd újból összevarrja.

3. FEJEZET

Mégis mi a fenére számított? Amikor már harmadszor mondják be, hogy a 18.11-es, Sundsvall, Umeå, Luleå és Kiruna felé tartó vonat késik, és előreláthatólag 19.34-kor indul tovább, Mikael Blomkvist leül a Luzette-ben, és rendel egy sört.

Egy órácska a városközpontban általában kikapcsolódást jelent számára, amikor végre egyedül lehet, és nézheti a hömpölygő tömeget. Ám ezen az estén nem. Túl fáradt most ahhoz, hogy másokkal is foglalkozzon. Fáradtságának számos oka van, amelyek többségével tisztában van. Túl sokat dolgozott. Túl sokat cseszegették a munkahelyén. Későn feküdt le, túl keveset aludt, és mindig szorította a határidő, ami többé már nem fogja.

Folyton csak a Millennium volt. Mindenekfelett. Mindig ő nyert a családdal, a barátokkal és a barátnőkkel vívott harcban. És most, hogy vége, Mikaelnek fel kellett tennie magában a kérdést, hogy megérte-e. Némi habozás után igennel felelt. A Millennium nélkül már létezni sem tudott, eggyé vált vele. Nem lehet mindenki példás férj és családapa. Valakinek ugyanis, például neki, fel kell világosítania a példás férjeket és családapákat arról, milyen is valójában az ő csinos kis kertes villájukon kívüli világ.

Ezért is olyan felfoghatatlan, hogy most mindennek vége. A gonoszság, az igazságtalanság meg valamennyi más szarság most is ugyanúgy markában tartja a társadalmat, csak épp már senkit sem érdekel. Amint hazaérnek az irodából munkájuk végeztével, felbontanak egy üveg whiskyt, végigpörgetik az e-mailjeiket, megvacsoráznak, elmennek fallabdázni egyet, majd lefekszenek aludni. És az ismerősei többsége ebben a burokban él. Csupán a legközelebbi hozzátartozóikkal törődnek, már ha egyáltalán. Egyikük sem pályázik az igazság bajnoka címre.

Mikael legörget a „nem fogadott hívások” listáján. Erika Berger még mindig nem adott életjelt magáról. Sőt, ami azt illeti, senki más sem a szerkesztőségből.

Mikael Blomkvist nincs egyedül, mégis magányosnak érzi magát. És ez valami egészen új érzés számára.

Amint felhörpinti a sörét, átmegy az újságoshoz. Vesz egy pohár kávét és egy Morning Start. Az egyik cikken megakad a szeme, amelyben azt írják, hogy egy brit bányatársaság készül megvetni a lábát Norrbottenben. Kis időbe telik, mire észreveszi, hogy valaki őt szólongatja.

– Mikael, hé, Mikael!

Amikor felpillant, a húgát, Annikát látja.

– Hát te mit keresel itt? Nem Åréban vagy?

– Ott voltam, de közbejött valami a munkahelyemen, és vissza kellett jönnöm vonattal. Épp az imént érkeztem. Na és te? Vársz valakire?

– Késik a vonatom – magyarázza Mikael. – Úgy gondoltam, kicsivel hamarabb utazom fel északra. Ti is jöttök az esküvőre, ugye?

– A család többi tagja legalábbis. Én majd kicsit később megyek. Elvégre nem is találkoztam még Pernilla vőlegényével.

– Ahogyan egyikünk sem. Valami különös dolog történt?

– Nem. Vagyis de. Csak épp nem beszélhetek róla.

– Ne már! Valamennyit azért csak elárulhatsz?

– Á, csak egy politikus elfuserált valamit.

Mikael várja a folytatást, ám az csak nem akar jönni. És miután jól ismeri Annikát, tudja, hogy ha ő úgy dönt, hallgatni fog, senki nem bírhatja szóra.

– Kiváló kém lenne belőled – mondja neki.

– Nocsak – kacag fel a nő. – Miért éppen kém?

– Mert akkor is tartanád a szád, ha megkínoznának.

Mindketten csendben figyelik a férfit, aki elhalad előttük, holmiját egy bevásárlókocsiban tolva. Valami baj lehet a hátával. A bevásárlókocsi rollátorként is szolgál számára.

– Tudtad, hogy minden éjjel egy bizonyos órában az őrök felkeltik a padokon alvókat, hogy kitakaríthassanak? – kérdi Annika. – Gondolj bele, milyen hosszú lehet nekik az az egy óra! Amúgy is rohadt egy dolog, hogy a társadalom nem képes lakást biztosítani a hajléktalanoknak – folytatja. – Hiszen egy részük csupán azért ül itt, mert fizetési hátraléka van. Míg mások persze…

– Melyik politikusról van szó? – vág a szavába Mikael.

– Felejtsd el! – mondja Annika, és átöleli. – Majd úgyis megtudod az újságokból. Üdvözlöm Pernillát! – mondja, majd elsiet.

A vonat indulásáig már csak pár perc van, amikor Mikael nagy nehezen felpakolja a bőröndjét a kupéba, és rögtön meg is bánja, hogy nem az első osztályra vett jegyet, vagy legalább egy háromszemélyes hálókocsiba. A káosz közepette, amikor hat fickó egyszerre próbálja elrendezni az ágyneműjét, Mikael felhajítja poggyászát a középső ágyra, majd fogja a válltáskáját, és a zakatoló vagonokon keresztül elsétál az étkezőkocsiig. Vesz egy sört és egy szendvicset, majd kinéz magának egy ülőhelyet, amelyet abban a pillanatban el is foglal valaki.

– A francba! – csúszik ki a száján hangosan. Ekkor érzi, hogy egy kéz megrántja a kabátujját.

– Itt elfér. A kocsi mindenkié – szólal meg a férfi, akit felismer az ágyak körüli kalamajkából. Az illető meghívta egy italra, ő pedig köszönettel, bár kissé nyersen visszautasította, merő távolságtartás céljából.

– I. B. vagyok – nyújtja felé a kezét a férfi.

– M. B. – feleli Mikael, majd lehámozza a szendvicsről a fóliát, és megkérdi I. B.-t, messzire utazik-e, abban reménykedve, hogy talán már Gävlénél megszabadulhat tőle.

– Bodenig – válaszolja az illető, és megemeli a poharát. – Hát maga?

Hogy is hívják azt az isten háta mögötti porfészket? Már nem is emlékszik rá. Norrbyn? Sjöbyn? Storbyn? Á, megvan! Älvsbyn.

– Älvsbynig. A lányom férjhez megy egy gasskasi sráchoz. Akarom mondani, férfihoz – helyesbít. Henry Salo ugyanis egyáltalán nem úgy fest, mint egy srác.

– Ha Gasskasba tart, magának is Bodennél kellene leszállnia – magyarázza I. B. – Úgy a legrövidebb. A sínbusz egyenesen odaviszi.

– Älvsbynbe jönnek értem – magyarázza Mikael, és belemerül a telefonjába.

Számos írást olvasott a leendő vejéről, Henry Salóról, Gasskas újdonsült polgármesteréről, aki minden fotón mosolyog, és a jelek szerint elég nagy népszerűségnek örvend. Hát igen, a lánya őt választotta. Akkor biztos minden rendben van vele. És ráadásul jóképű, kissé talán túlságosan is. Na nem mintha Pernillával bármi gond lenne e téren, épp ellenkezőleg, és Mikaelt nem is Salo arckifejezése zavarja, hanem az egész kinézete vagy még inkább a testbeszéde. Ahogy minden képen előtérbe helyezkedik, függetlenül attól, hogy épp egy diáknak gratulál az ösztöndíjához, vagy egy parkot avat fel.

„Jól bánik Lukasszal” – szokta mondogatni Pernilla, valahányszor telefonon beszélnek. Mikael pedig mindannyiszor azt feleli, hogy elhiszi neki. Ám miután leteszik a telefont, épp az ellenkezőjét érzi. Lukas az unokája. Akit a születése óta alig látott. Egészen tavaly nyárig.

Először közölte a lányával, hogy nincs ideje egy gyerekre vigyázni. Pernilla azonban nem adta meg magát.

– Szinte sosem kérek tőled semmit – mondta.

És ez igaz is volt. Mikael sosem ért rá igazán a lányával foglalkozni. Valami mindig közbejött. És ez a „valami” legtöbbször a Millennium volt. Így aztán, amikor Pernilla megkérte őt, hogy vigyázzon a fiúra néhány hétig, amíg ő Skånéba utazik egy tanfolyamra, Salo pedig egy konferenciára Helsinkibe, azonnal nemet mondott. Sajnos nem fog menni. Nincs rá ideje. Jövő csütörtökön leadási határidő. Meg különben sem ért a gyerekekhez.

Lukast azonban mégiscsak kitették Sandhamnnál, Pernilla pedig visszaszállt ugyanarra a hajóra, és visszautazott vele a városba.

Két héttel később Mikael már úgy ölelte magához a fiút, hogy az el sem akart menni tőle. Bár az is lehet, hogy inkább ő nem akarta elengedni. Hiszen tudta, hogy az élete üres lesz az unokája nélkül, aki már befészkelte magát a szívébe, kiszorítva ezáltal azt a masszív elkeseredést, amely az azt megelőző hónapokban rátelepedett. Már önmagában azt is csodálatra méltónak tartotta, hogy a gyereknek ösztönös szükséglete korán reggel felkelni, hiszen egy új nap vár rá, lehetőségekkel tele. „Életkedv, Micke Blomkvist. Ebből a cuccból lenne szükséged egy jókora adagra.”

– Hamarosan találkozunk! – kiáltotta oda a kissrácnak, majd levette a nyakából a láncot, amelyet ő is a nagyapjától kapott egykor régen, és azóta is viselte. A sima ezüstláncon egy keresztet, egy horgonyt és egy szívet formáló medál volt. Lukas nyakába tette. – Most már a tiéd – mondta neki. – A legtöbb dologtól megvéd majd.

– De azért nem mindentől – jött a fiú válasza, amely még most is a fülébe cseng.

Mikael a Gaskass hírfolyamát böngészi. Micsoda kreativitás, hogy ilyen nevet adtak a lapnak! – gondolja, és mosolyog a vezércikkeken. „A Jávorszarvas óvoda vasalható gyöngyökből készült képeket árul, és a bevételt Ukrajnába küldik”, „Vereség a Björklöven csapata ellen. Leküldték a kapust”. A cikk alatt egy fotó van a savanyú képű Salóról a VIP-lelátón, más elkeseredett fickók társaságában. Valamennyien a közösség elöljárói, már ha még így hívják őket. Olyan férfiak, akik befolyásukkal elősegítik a helység – és a saját – jólétüket.

Majd megakad a szeme egy szalagcímen. Épp az imént olvasott a témáról a másik helyi újságban: „A Mimer Vasérc hamarosan megkapja a bányászati engedélyt”.

A kisebb fotón Salo mosolygó arca látható, egy nagyobbikon pedig tüntetők, plakátokkal a kezükben.

– Tud erről valamit? – kérdi Mikael az utastársát, felé mutatva a képet.

– Hogyne – feleli I. B. – Apám a bányában dolgozott, ahogy javarészt a többi férfi is Gasskasban. Azt akarták, hogy ez a hegy legyen az új Kirunavaara, az érc azonban már a hetvenes években kifogyott belőle, az aknát pedig elöntötte a víz. Ők pedig még azzal sem törődtek, hogy legalább a gépeket elszállítsák a helyszínről.

– Akkor meg miért akarják újra megnyitni?

– Nem az egykori bányát akarják. Az angolok próbafúrásokat végeznek pár kilométerrel odébb, ahol külszíni fejtést szeretnének végezni. Mindeddig azonban a megyei vezetés nemet mondott, ami teljességgel érthető is. Ha megnyitják, a tavak kiapadnak, és veszélybe kerül az ivóvízellátás, amit a Gasskas-folyó biztosít, és szokás szerint megint a rénszarvastenyésztők húzzák a rövidebbet. De mint mindig, amikor nagy pénzek forognak kockán, nem fogadják el az elutasítást. Most úgy tűnik, átszervezték a megyei önkormányzat vezetését, így a Mimer előzetes engedélykérelmét pozitívan bírálták el.

– Csak így egyszerűen? – lepődik meg Mikael.

– Gasskas a bűnözők paradicsoma, ha még nem tudta volna – feleli I. B. – Jobban mondva Gasskas vezetősége.

Majd szürcsöl párat a söréből, letörli a habot a szakálláról, azután ismét kortyol egyet.

– Az ördög főhadiszállása, a szerencselovagok Mekkája – teszi hozzá, majd mondandóját nyomatékosítva böffent párat, kiissza az ital maradékát, azután felbont egy másikat. – A vezetőség szinte mindenre rábólint, és nem a bánya az egyetlen terítéken lévő ügy. A következő beruházás Európa legnagyobb szélerőműparkja lesz. Fene tudja, hogy akarják tető alá hozni! Több tíz négyzetkilométeres területet akarnak ipari körzetté nyilvánítani.

Mikael Blomkvist erre elmosolyodik. Az ördög főhadiszállása Malmőben van. Meg Stockholmban. Ezekhez képest Gasskas, a maga húszezer-akárhány lakosával inkább amolyan békés birkalegelő, maga a mennyország.

– De miért épp Gasskas? – tudakolja.

– Jó az energiaellátása – feleli I. B. – Azok a települések, amelyekben olcsó és megbízható az energia, a világpiac királyai, ha nem tudta volna. Hosszú azoknak a külföldi cégeknek a listája, amelyek szeretnék megvetni a lábukat a városban.

– Na jó, de Észak-Svédország lakosai számára ez munkalehetőséget jelent.

– Ebből is látszik, hogy maga déli. Még mindig tartja magát az a mítosz, hogy az északiaknak délebbre kell költözniük, ha állást akarnak kapni. Pedig odafent is elég jó lehetőségek vannak. Egyes helyeken több a betöltetlen állás, mint a munkaerő. Ráadásul, ha megnyílik a gasskasi bánya, nem a helyieket toborozzák majd oda, hanem alulfizetett munkásokat keletről, meg olyan stockholmiakat, akik minden hétvégén hazautaznak, és sosem jegyeztetnek be állandó lakcímet északon – motyogja I. B., majd a szemük előtt elsuhanó tájat kezdi pásztázni.

Mikael előveszi laptopját, és felnyitja a képernyőjét, hogy az jó magas határvonalat húzzon kettejük közé.

A Millennium legfrissebb és egyben a legutolsó száma épp most jelent meg. Megnyitja a pdf-fájlt, és csak bámulja a fekete-fehér első oldalt, amelyen sem kép, sem semmi figyelemfelkeltő szöveg nincs. Mint egy nyolcvanéves újság főcímlapja, és pontosan ez is volt a cél. Némi szöveg, és mindössze egyetlen cím: „Egy korszak véget ért, de a küzdelem folytatódik tovább”.

Harmincegy évet töltött oknyomozó újságíróként, ám végül mégis be kellett látnia, hogy nem megy tovább.

A nyomtatott újságok kora lejárt, innentől csupán podcast formájában létezik a lap. Ha csak kimondja, beleborzong. Az írás a múlté, most majd mindenki egymás szavába vágva beszélget. Ő maga is. Ez több mint fárasztó.

– Megöregedtél, Mikael – vágta hozzá Erika Berger. – És csökönyös vagy, mint a szamár. Hiszen nemcsak podcastot csinálunk, hanem blogolunk és vlogolunk is!

Erre ő mit felelt? Hogy Erika, aki maga is vén, mint az országút, igazán felfoghatná, hogy a közösségi média sosem helyettesítheti a valódi újságírást.

– Ezt mégis hogy a fenébe képzeled? Nem veszed észre, milyen nevetséges vagy? Csak a kölykök hallgatnak podcastokat! A húszévesek, akik kizárólag önmagukkal vannak elfoglalva, és sminkekről meg étkezési zavarokról társalognak!

Azóta nem is álltak szóba egymással. És nem Mikael lesz, aki megtöri a csendet, arra Erika mérget vehet!

– Tessék – téríti magához I. B., aki közben hozott még két sört, és az egyiket Mikaelnek nyújtja. – Igyon még, hogy jobban tudjon aludni!

– A francba, nincs térerő! – fakad ki Mikael a billentyűket csapkodva.

– Már ne haragudjon, de a norrlandi vonaton ül – magyarázza I. B.

Mikael erre elteszi a laptopját, és fel akar állni, amikor a másik férfi ismét kinyitja a száját.

– Fura dolgok történnek Gasskasban – mondja. – Emberek tűnnek el. Kimennek, hogy behozzák az újságot, és soha többé nem térnek vissza. Gyerekek indulnak el az iskolába, de… – Nem fejezi be a mondatot.

– Nincs ebben semmi szokatlan. Az eltűnések kilencvenöt százalékáról utólag kiderül, hogy szándékos volt.

– Az lehet – ellenkezik I. B. – De mi van a fennmaradó öt százalékkal?

Egymásra néznek a sörösdobozok felett.

– Nem tudom – vallja be Mikael. – Miért, maga szerint?

– A pénz az oka. Minden a pénzről szól. Arról, ahogy az emberek megszerzik, és ahogy megszabadulnak tőle. Gyarapítják, elrejtik. Bűnözőkké válnak, hülyét csinálnak magukból, aztán még mélyebbre süllyednek. Majd végül nyomuk vész.

– Most a drogokról beszél? – kérdi Mikael.

– Nem csak azokról. Bár igaz, Gasskas kezd olyanná válni, mint Järfälla. A fiatalok szétnarkózzák az agyukat, a zsaruk meg csak állnak, és tehetetlenül nézik.

– Szomorú – állapítja meg Mikael, és felhörpinti az utolsó, habos sörcseppeket.

– És egyre rosszabb lesz, elhiheti – folytatja I. B. – Amint a tőke északra vándorol, a gyanús alakok is mennek utána. Egy motoros bandánk már így is van. Egyenesen Stockholmból importáltuk őket.

– A Pokol Angyalai?

– Nem, valami más nevük van. De elég ördögfajzatok.

– Svavelsjői Motoros Klub?

– Igen, ők azok!

A fene vigye el! Mikael kezd ráébredni, hogy a férfi talán nem is túlzott, amikor Gasskasról beszélt. Ezeket a fickókat már rég el kellett volna törölni a Föld színéről. Gyorsan rákeres a banda nevére a mobilján. A legutóbbi, velük kapcsolatos hír múlt nyári keltezésű: „Motorkerékpáron a Gyermekrák Alapítványért”.

– Furfangos gazfickók – jegyzi meg I. B. – Amikor végigvonultak a városon, pénzért elvitték az embereket egy-egy körre. A város elöljárói pedig megduplázták a befolyó összeget. Így sikerült összegyűjteniük 140 ezer koronát, amelyet a rákbeteg gyerekeknek adományoztak. Hát nem aranyos?

– De, kétségtelenül – motyogja Mikael, és megpróbál ráközelíteni a férfiak arcára, már amennyi a bukósisakok és napszemüvegek alól kilátszik. Ám a tagok többsége időközben valószínűleg kicserélődött. Talán csak a banda neve eredeti már. Legalábbis ebben reménykedik.

– Maga mivel foglalkozik? – kérdi útitársától.

– Semmivel. Nyugdíjas vagyok már évek óta.

– És azelőtt?

– Pszichológus voltam. Az utolsó húsz évben a svéd titkosszolgálatnál.

– Mi dolga ott egy pszichológusnak?

– Mindenféle – válaszolja I. B. tétovázva. – Elsősorban az elkövetői profilozás.

Mikael tisztában van azzal, hogy a titkosszolgálat emberei nem túl bőbeszédűek, és ez alól I. B. sem kivétel.

– A nyugdíjazásom után találkoztam egy nővel Uppsalában. És azóta távkapcsolatban élünk, hogy úgy mondjam.

Ezután már nem sok szót váltanak, csupán jó éjszakát kívánnak egymásnak, Mikael pedig megköszöni a sört.

Hosszú nap volt. És még hosszabb napok következnek. Mikael ruhástól fekszik le, majd rögtön le is oltja a lámpát, és behunyja a szemét. Nem mintha azt képzelné, hogy képes lesz elaludni. Bár talán mégis elszunyókál kissé, mire a titkosszolgálatos I. B. behúzza a kupé ajtaját, és felmászik a fölötte levő ágyra.

– Ébren van? – kérdi.

Mikael először nem tudja, válaszoljon-e, azután mégis ezt mormolja:

– Mmm, persze, hogyne.

– Van egy lányom – mondja I. B. – Nyaranta együtt horgászunk, telente pedig hófajdra vadászunk. Mindig is olyan apja lánya volt. Szereti a kétkezi munkát. Mindössze tizenöt éves volt, amikor nyári munkát vállalt a bútorasztalos-műhelyben.

– Jól hangzik – válaszolja Mikael közömbösen, abban a reményben, hogy így hamar véget vethet a dicsekvésnek.

– Igaz, a bátyjával sincs semmi gond, de Malin valahogy olyan különleges. Hogy is mondjam, jólelkű. Biztosan a kedvessége miatt sodorták bajba. Mert egyik napról a másikra megváltozott. Otthagyta az iskolát, pedig már csak egy féléve lett volna hátra az érettségiig. A barátait is hanyagolta. És nem volt hajlandó elárulni, mi van vele, még a bátyjának sem. Azután Luleåba vagy Kalixba utazott. Olykor felhívott, hogy menjek érte kocsival. Én meg próbáltam kemény lenni vele. Ha ő így, én is így. Mondtam neki, jusson haza, ahogy tud. Amikor aztán nem jött, éjszakákon át virrasztottam. Hívogattam, nyomoztattam utána, kerestem mindenütt. Azután pár napra hazajött, majd megint eltűnt. Néhány hét múlva kaptam tőle egy képeslapot, amelyen azt írta, jól van, és visszatér, amint készen áll rá. Azután sokáig nem is beszéltünk, majd egyszer csak ismét felbukkant Gasskasban. Beiratkozott a gimnázium esti tagozatára, hogy letegye az érettségit. Jégkorongozni kezdett, és megint olyan lett, mint azelőtt.

A férfi elhallgat. Sőt, a horkolók is körülöttük. A lappföldi vonat süvöltése, akár valami vadállaté, keresztülhasít az éjszakán, és Mikael végül felteszi a kérdést.

– És mi történt azután?

– Nyoma veszett. Ennek már két éve. Azóta senki sem hallott felőle, és semmi nyomát nem találták. Egészen tegnapig, amikor felhívott a rendőrség. Egy vadász emberi maradványokat talált. Szerintük Malin lehet az. Most azért utazom oda, hogy DNS-mintát adjak.

4. FEJEZET

Reggel kapott egy sms-t. 15.30-kor a temetőben. Gyere el, különben…

Különben mi lesz? Elképzelni sem tudja.

Märta mama eltűnését követően kezdődött az egész. Amikor Svala ajtót nyitott, néhány alak nyomult be rajta. Egy ideje a bőrmellény az egyenruhájuk, amelynek hátán a Svavelsjői Motoros Klub felirat díszeleg. Nyaranta amerikai motorokon járnak, de most tél van. Az utcán egy Dodge Ram áll, és üresben pöfög.

– Te ezt nem érted. A Svavelsjö tagjának lenni dicsőség. Ez egy elit klub. Teljesen független a Harley Davidson-bandákétól. Nem ártják bele magukat egymás dolgába. Nekik a motorjuk a mindenük.

– És közben szabadidős programokat szerveznek gyerekeknek – feleli Svala.

– Ahogy mondod – helyesel Mostoha Peder. – Egyszerű, becsületes melósok.

Svala ábécérendbe sorolja Peder ismerőseit. Mármint nem a valódi nevük alapján, hanem időrendben, aszerint, hogy mikor sétáltak be az életébe.

Egy titkárnő alaposságával vezeti a nevüket egy jegyzetfüzetben. Ez a két szarcsimbók például már régi ismerőse, E. és F.

A füzetet már vagy hét éve vezeti, és idővel változtatott a módszerén. Kezdetben még le mert írni ilyeneket, mint „E.-vel a gyorsétteremben voltunk” vagy „F. jól bánik velem, amikor egyedül vagyunk”. Most azonban már szigorúan tartja magát a betűkhöz és a különleges ismertetőjelekhez. F.-nek például egy lila anyajegy van a bal halántékán. E.-nek pedig egy szál testszőrzete sincs, és rémesen kövér.

E. lenyomja Svalát a kanapéra, majd odaül mellé, és karjával – beleértve izzadt hónalját is – átöleli a lányt.

– Na, hogy van a kicsike? – kérdi.

– Jól – feleli a lány, és amíg nem sikerül kicsusszannia a férfi öleléséből, visszatartja a lélegzetét.

– Ugye érted, hogy van egy közös problémánk? – veti fel E. – Név szerint az anyád, Märta. Mivel elég furfangos csaj vagy, biztosak vagyunk benne, hogy tudod, hol találjuk.

– Fogalmam sincs róla – válaszolja Svala, és igazat mond. Esténként sorra látogatja végig a vendéglátó- és szórakozóhelyeket. A Buongiornóban kezd, és a Stattban végez. De sehol senki sem látta Märta mamát.

Az utóbbi időben kiterjesztette a keresés területét. Iskola után rögtön bemegy a városba, ahol cikcakkban halad az üzletek között. Keresztülvág az Åhléns áruházon, majd továbbmegy a könyvtár és az alkoholt árusító Systembolaget felé, azután le az OK benzinkút irányába.

Olykor látni véli őt, és megkönnyebbülés fut végig a testén, majd a reménytelenség, amikor rájön, hogy nem ő az.

– Märta tartozik nekünk – magyarázza a férfi. – Méghozzá sok pénzzel.

– És mi közöm nekem ehhez? – kérdi a lány.

Erre E. ismét visszahúzza maga mellé.

– Emlékszel még, amikor a kåbdalisi szánkózódombon voltunk?

Te csak csúszkálj nyugodtan, addig én elintézek egyet s mást. Később majd visszajövök érted.

– Kedvellek téged, kicsim, ezt te is tudod, de az adósság az adósság. És nem csak vagyont lehet örökölni. Ha anyádat a föld nyelte el, akkor neked kell fizetned helyette. Ezt csak megérted – magyarázza a férfi.

– De nekem nincs pénzem. És nem vagyok a „kicsid”.

– Nem, persze. Maholnap felnőtt nő lesz belőled – helyesbít a férfi, a lány arcába csippentve. – A felnőtt nők egyik ismérve pedig az, hogy képesek dolgozni. Egész egyszerűen átveheted az anyád munkáját. Mindaddig, amíg le nem dolgoztad a tartozását.

– Az nem fog menni – ellenkezik Svala. – Hiszen én még iskolába járok.

– Na igen, és úgy tűnik, piszok jól értesz a számokhoz, ezért van egy ajánlatunk a számodra. Ha ezt elvégzed, azzal ledolgozod a tartozást.

Most a kocsiban várnak rá. F. szerint a házban nincs riasztó.

– Mit keressek? – kérdezi a lány.

– Hát mégis mit szoktak az emberek a széfjükben tárolni, kicsikém? Esetleg értéktárgyakat. Hozz el mindent, pénzt, ékszereket, amit találsz! És a tested minden apró részletét alaposan átvizsgáljuk majd, úgyhogy ne próbálj meg kicselezni!

Svala, amilyen óvatosan csak tudja, becsukja maga mögött a hátsó kaput, és lassan közelít a ház felé. Pár holló követi egyik fától a másikig. Ez jó. Ők ugyanis figyelmeztetik majd, ha hirtelen felbukkan egy jármű vagy személy.

Fogalma sincs róla, ki lakik itt, de a ház és a környéke meglehetősen elit helynek tűnik. Nem úgy, mint a szokványos, vörösre meszelt, fehér keretes gasskasi viskók, babérsövénnyel bekerítve.

A ház alatt a folyó sötét sziklákon át kacskaringózik, majd vízesésbe torkollik. A kert inkább egy parkra hasonlít. Bár az október már a vége felé közeledik, egyik-másik rózsa még mindig virágzik.

Svala megsimogatja egy kőoroszlán hideg fejét, majd felsétál a széles lépcsőn, és becsenget. Ez a terve. Becsenget, hogy megbizonyosodjon róla, senki sincs otthon. Ha mégis, akkor úgy tesz, mintha sorsjegyeket árulna. Bejut a házba, és a kézzel megrajzolt térkép alapján halad, amelyet D.-től kapott.

Senki nem nyit ajtót. Svala lenyomja a kilincset, de zárva van. Megkerüli a házat, és a teraszajtónál is próbálkozik. Ez is zárva. Majd a nyugati szárnyhoz közelít, amelyen egy ajtó levezet a pincébe. Ez is zárva. Kezét végighúzza a pincelejáró minden résén.

Ezt érted teszem, Märta mama. Úgyhogy segíts, hogy be tudjak jutni!

Az ajtón egy nagyobb, négyzet alakú ablak több kis négyzetre van osztva. Ahhoz azonban elég nagyok, hogy egy kislány karja beférjen rajtuk. Svala behúzza a kezét a dzsekije ujjába, és betöri vele az üveget. Szilánkok szúrják át a kabátujját, miközben belül a kilincset keresi, a bélés pedig vértől ragacsos. Sikerül elérnie a kulcsot, elfordítja, majd belép.

A szeme kezd hozzászokni a sötétséghez. Óvatosan felmegy a lépcsőn, majd hosszasan álldogál a belső ajtónál, mielőtt kilépne az előszoba éles fényébe. Apró fénypontok játszadoznak a márványpadló felett. Svala leveti a cipőjét, és előszedi az egyszerű térképet, amit adtak neki. Pár tollvonással skiccelték fel egy, a végrehajtóktól érkezett, felbontatlan levél hátuljára.

A szoba az emeleten van. Mintha egy vadászati múzeumba tévedt volna. Mindenütt döglött állatok sorakoznak példás rendben, többségük a falakra akasztva, mások a padlóra vagy polcokra állítva. És valamennyien üres tekintetükkel követik a lányt, aki ma már másodszor simogat meg egy oroszlánt.

A széf egy gardróbban van. Svala félretolja a ruhákat, és letérdel.

A színét leszámítva a széf hasonlít a pizzériában lévőhöz. Nincs benne semmi olyasmi, amit erővel kellene kinyitni. Csupán számok és betűk.

Svala végighúzza a kezét a gombokon, majd behunyja a szemét, és elképzeli, hogy egy labirintus kellős közepén áll, amely fentről nézve olyan, akár egy barázdált agy, kamrákkal és tekervényekkel. A legtöbb folyosóról kiderül, hogy zsákutca, másokban pedig csak körbe-körbejárkál. Némelyik azonban előrevezet.

Így egyenként sikerül kikapcsolnia az érzékszerveit: a szaglását, a hallását, a tapintását és a külső tárgyakra irányuló látását. A szíve is lassabban ver már, és a pulzusa is egészen alacsony.

Ha valaki megkérdezné, hogy működik a dolog, azt felelné, hogy teljesen logikusan. Ahelyett, hogy az energia megoszlana az érzékszervei között, egyetlen helyre, a belső látására összpontosul.

Erre az illető alighanem megkérdőjelezné ezt az elméletet, és azt mondaná, túl élénk a fantáziája, ám ettől a dolog még működik. A lelki szemeinek nincs szükségük kulcsokra, sem kézzel fogható bizonyítékokra, sem pedig kutatócsoportokra. Ugyanis minden világi dologtól függetlenül, csupán tulajdonosuk – jelen esetben Svala – képes irányítani őket.

A széf ajtaja kattan egyet.

Ő azonban csak ül tovább, és figyel. A ház még mindig csendes. De ha bejön valaki, hadd jöjjön. Elvégre ő csak egy tizenhárom éves betörőpalánta. A legrosszabb, ami történhet vele, az, hogy elküldik valahová. Ami nem is lenne baj.

Perceken belül sikerült kinyitnia az ajtót.

Ám a széf üres.

Sehol egy bankjegy, egy gyémánt nyakék vagy aranyrúd. A biztonság kedvéért végighúzza a kezét a széf polcain, de sehol semmi.

Erre visszacsukja a széf ajtaját, helyükre igazítja a ruhákat, és nekilát átkutatni a zakók zsebeit. Pár pénzérmét talál bennük, egy cetlit, rajta egy külföldi telefonszámmal, valamint egy doboz filteres dohányt. Ez minden. A kincseket a kabátzsebébe gyömöszöli, majd az íróasztalhoz lép. Ott is hasonló a helyzet. Semmi értéktárgy.

Nem fognak hinni neki. Azt állítják majd, hogy biztos elrejtette a pénzt az erdőben, vagy valami más ostobaságot.

E. és F. Mostoha Peder „üzlettársai” közé tartoznak, ahogyan ő nevezi őket. Kész röhej. Az összes lúzer haverjával együtt a hierarchia olyan alacsony fokán állnak, hogy még nevük sincs. Svala elgondolkodik. Talán a magafajták is ebbe a csoportba tartoznak, a kamaszkorú, kispályás bűnözők.

Ameddig csak vissza tud emlékezni, mindig is ilyen alakok vették körül. Pedig ő mindent megtett, hogy elkerülje azokat a részeges, narkós figurákat, akik örökké a kanapén tespedtek, de magát Mostoha Pedert is. És a kiút egyben mindig az önmagába befelé vezető utat is jelentette. Képes volt kizárni a zajokat. És persze ott volt neki Märta mama is, aki megvédte őt tőlük, legalábbis időnként.

Érted teszem mindezt. Ha ennek vége, elutazunk innen. És te döntheted el, hová költözzünk. De sose feledd, Svala, hogy ezt érted teszem!

Svala nem gyűlölködő típus. Csupán igazságos. Sosem szabad alábecsülni egy gyereket. Minden szót megjegyez. Vagy leírja. Oszlopokba rendezi a dátumokat, neveket és helyszíneket, a jegyzetfüzetét pedig belevarrja a plüssmajom fenekébe.

De egy nap majd kitalálja a módját, hogyan állhat bosszút rajtuk. Peder Sandberg lakolni fog! A gyűlölet túlságosan erős kifejezés, amely csak gyengébbé teszi az embert.

Állítólag Svala igazi apja volt a leghitványabb közülük. Valóságos legenda, akit csak olyankor emlegetnek, amikor valami igazán nagy balhéról van szó. És minden egyes történettel egyre gigantikusabbá válik az alakja. Pedig Svalának nehezére esik elképzelnie, hogy létezik Mostoha Pedernél nagyobb gazfickó.

Most még nem. De hamarosan eljön a te időd is. És ez a gondolat nyugtatólag hat rá.

Kilép a döglött állatok kertjéből, átmegy az előszobán, majd le a lépcsőn. Ott megáll, és fülel. Lépteket hall. A francba!

Visszafordul az állattemetőbe, magára húzza a gardrób ajtaját, elbújik az öltönyök mögött, és egy öltöny ujjába liheg, míg kissé meg nem nyugszik.

A léptek most már tisztán kivehetők. Sietős, céltudatos lépések, és épp a gardrób felé tartanak. Svala leguggol. Olyan picire húzza össze magát leghátul, mint egy papírgalacsin.

Drága Märta mama, segíts, csak még egyszer, utoljára! Aztán békén hagylak, bárhol is légy.

Az öltönyökön keresztül egy férfi körvonalait látja, akivel már találkozott, csak épp olyan rég, hogy már nem is kellene emlékeznie rá.

Svala a férfi nyakában ül. Märta mama jókedvű. Lesétálnak a strandra, ahol Svala kap egy fagyit. Valaki kiabálni kezd. Felismeri a hangját. A hang dühös. Az illető lerántja Svalát a földre, aki beveri a fejét egy kőbe. Egy kéz megragadja, és a vállára vetve cipeli őt egy kocsihoz. Svala üvölt, a mama pedig rohan utána. Az autó elindul.

Behunyja a szemét, míg az emlék el nem halványul.

A férfi beüti a széf kódját. Az ajtó kinyílik, majd becsukódik, és a léptek lassan elhalnak.

Ki kell jutnia a házból, most azonnal!

Valahogy majd lerendezi azokat a fickókat a kocsiban. Kikecmereg az öltönyök dzsungeléből, és lassan a lépcső felé indul, ahol megáll. Hallgatózik. Szinte biztos benne, hogy a ház üres. Olyan csendes és üres, hogy…

Ne csináld! Vissza kell menned a kocsihoz! Különben agyonütnek.

Na igen, de ha agyonütik, ki fogja megtalálni az anyját?

Visszamegy a széfhez. Beüti a kódot, és valami zsákmányban reménykedik. De pénz még mindig sehol. Csupán egy árva, leragasztott boríték, amelyben valami kemény tárgy van, rajta pedig a címzés: Svala Hirak részére. Feltépi a borítékot. Egy kulcs van benne.

Nem mehet vissza üres kézzel. Mégis letolja a nadrágját, és olyan mélyre dugja a kulcsot, ahogy csak tudja. Próba szerencse. Nincs rá garancia, hogy ott nem fogják keresni. A borítékot pedig a zsebébe gyűri.

Már az előszobában áll, amikor eszébe jut a tornacipője, amelyet szépen egymás mellé állított, ám sehogy sem illik a ház összképébe, és ez bizonyára szemet szúrt a férfinak. A férfiak sosem veszik észre a részleteket. Sose kérj meg egy férfit arra, hogy keressen meg valamit! Teljesen hasznavehetetlenek.

Märta mama szemében szinte mindenre alkalmatlanok, mégis úgy tűnik, szüksége van rájuk.

Ha kirúgod Mostoha Pedert, nem fog többé felidegesíteni.

Túl kicsi vagy még, hogy megértsd – feleli Märta mama. – És ne nevezd őt Mostoha Pedernek! Legalábbis olyankor ne, amikor hallótávolságon belül van.

Ismét lemegy a pincelépcsőn. A cipője talpa alatt ropog a törött üveg. Megkerüli a ház sarkát, és megbizonyosodik afelől, hogy senki sincs az udvaron, majd futva megindul az autó felé. A silóhoz érve azonban lelassít, mély lélegzetet vesz, és igyekszik összeszedni a gondolatait.

Nincs más választása. Megmondhatja az igazat, hogy a széf üres volt. Aztán lesz, ami lesz, felkészült rá.

5. FEJEZET

Az autó időközben kicsivel előbbre gurult, ezért eddig még nem vették észre őt. E. lehúzza az ablakot, majd rágyújt egy szál cigarettára.

– Egyetértek. A kölyök már így is túl sokat tud.

Svala nem hallja, mit felel erre F.

– Na jó, de akkor is – magyarázza E. – Téged ér ez a megtiszteltetés. Csak ne itt! Hajtsunk majd fel Vaukaliden felé!

A gasskasi bűnözők számára Vaukaliden az a hely, ahol a nem kívánt személyektől szoktak megszabadulni. Svala nekidől a siló oldalának, és lépésről lépésre távolodik a járműtől. Már közel jár ahhoz, hogy a látóterükön kívülre kerüljön, amikor a két férfi kicsivel előbbre gurul az autóval, és felkapcsolják a reflektort.

Svala első reakciója az, hogy a szeme elé kapja a kezét az erős fény miatt. A második az, hogy futásnak ered. A nyulak közismerten félős jószágok, viszont remekül futnak.

És a nyuszi máris megfordul, átugrik egy árkon, majd megbotlik egy ágban, feláll, és beszalad az erdőbe, felfelé a hegyoldalon.

Az autó ajtaja becsapódik, majd sietős léptek haladnak át a kavicsos úton. Svala megtorpan. Ha megmozdul, észreveszik. Ha nem, a férfi utoléri.

Ismét futásnak ered. A lövés elsüvít a válla felett, egy másik pedig épp csak egy kurta nyúlfaroknyival véti el a jobb lábát.

Az erdőn át vezet egy rövidebb út. Egy ösvény, amely a falvakat köti össze egymással. Azon keresztül járt iskolába a nagyanyjával, aki félt a sötétben, még mielőtt a rendes utak megépültek volna. Macskagyökér, orbáncfű, rododendron, kamilla nőtt az út mentén. De ez már régen volt. Talán egy másik életében.

A sötétség védelmet nyújt, a zajok viszont elárulják. A férfi közeledik. Ágak reccsenését hallja. A lélegzetét szinte a nyakában érzi. Svala viszont alig kap levegőt. Egy ág és egy kő van mellette. „Na, nyuszika, ez az utolsó esélyed! Aztán véged.” F. lelassít, és figyel, Svala pedig vár.

A férfi tesz pár lépést, majd ismét hallgatózik. Svala az ág mellett dönt, a követ pedig leteszi a lába mellé. Lassan feláll, és két marokra fogja az ágat. Nehezebb, mint gondolta.

– Dögölj meg, te szemétláda, dögölj meg! – üvölti, miközben teljes erőből lesújt az ággal a férfi fejére. Egyszer, majd még egyszer, azután muszáj elhajítania az ágat.

És mi van, ha nem hal meg? Svala futásnak ered. A hold végigsuhan a fák csúcsa felett. A távolban látja a Björkberget körvonalait. Célba veszi a hegyet, rohan, elesik, majd ismét feláll. Lába belegabalyodik a fenyőfák uszályába. Valahol itt kell lennie az ösvénynek. Fuss, nyuszika, ha élni akarsz! De vajon akar? Mindenesetre fut tovább. A mohát láprét váltja fel. Cuppog benne a cipője talpa, ahogy belesüpped. A feneketlen lápban laknak a lelkek. Meg a zsurló, szarkaláb, kőtörőfű, mirtusz. Már a térdéig ér a sár. Nem bírja tovább. Egy ifjú nyírfa segítségével húzza ki magát az ingoványból, amely igyekszik magába szippantani őt. Átugorja az utolsó árkot, majd kiér az ösvényre.

Bebújik egy fatörzs mögé, hogy pár pillanatig kifújhassa magát. Hallgatózik, hátha lépések zaját hallja, de az erdő csendes. A bokrok ágaira és a falevelekre esőcseppek potyognak. A kék égbolton vándorol a hold.

Tartsd ébren az agyad valamivel, hogy el ne tévedj! Tépj le egy kis gyantát, és csinálj belőle rágógumit!

De túl sötét van már ahhoz, hogy gyantát keresgéljen. Letép néhány lucfenyőrügyet, és a szájában érzett vér ízét felváltja a kesernyés fenyőíz. Így indul tovább.

Valahol kell itt lennie egy háznak.

Szegény Marianne, nem volt könnyű élete, magyarázta neki a nagyi.

Miért? – tudakolta Svala.

Elvesztette a gyermekeit.

Az alsó szinten ég a villany.

– Ki van ott?

– Svala – feleli ő. – A rövidebb úton akartam hazamenni.

– Este, az erdőn át, zuhogó esőben? Teljesen elment az eszed? Gyere be!

A nő leveszi Svaláról a kabátot, és egy szék támlájára teríti, a kandalló elé. A cipőjébe pedig újságpapírt gyömöszöl, és azt is odateszi mellé.

– Vedd le a ruhád! A nadrágodat is – biztatja, majd ringó léptekkel bemegy a szobába, és egy gyerekméretű kopott farmerral, valamint egy bőrrel foltozott könyökű gyapjúpulóverrel tér vissza.

– Ez biztos jó lesz rád. Igaz, nem a legújabb divat szerinti, de legalább szárazon és melegen tart.

Majd megcsillan valami a szemében, és magához húzza Svala karját.

– Hiszen te vérzel – állapítja meg, és most már Svala is látja, hogy a ruhája ujja nem csupán esőtől nedves.

Eszébe jut, hogy a házba behatolva betörte a pinceablakot. Bizonyára vérfoltokat hagyott maga után. A francba! Vissza kellene mennie feltakarítani, de a nő keze olyan jó száraz és meleg. A ház is barátságos, friss kenyérillatot áraszt.

– Nem fáj? – kérdi a nő, miközben alaposan szemügyre veszi a sebet, amely úgy fest, mintha késsel kifilézték volna.

– Nem – feleli Svala. – Van esetleg egy ragtapasza?

– Ezt össze kellene varrni – válaszolja a nő, és kutatni kezd a konyhaszekrényben, majd sebbenzinnel és kötszerrel tér vissza. – Ez csípni fog – mondja, és ráfújja a sebre a folyadékot.

Svala nem tudja, mit jelent az, hogy „csíp”, de nem árulja el. Csak csendben hagyja, hogy a nő összefoltozza sebtapasszal, majd arra kötést tegyen, ami feltehetőleg úgyis teljesen felesleges. Otthonosan érzi itt magát. Már régóta nem evett, most mégis legszívesebben aludna inkább.

– Itt laksz a környéken? – kérdi a nő. – Talán haza kellene telefonálnod.

– Semmi szükség rá – feleli Svala.

– Ha te mondod. De kinek a gyereke vagy?

– Märta Hiraké – válaszolja a lány.

– Szóval Märtáé – töpreng el a nő, miközben egy fazék tartalmát kavargatja. – Gyerekkorában sokat volt nálam. Azután nem tudom, mi történt vele. De mindegy is. Ez már történelem – jegyzi meg, majd egy tálba levest mer, rá sem nézve Svalára.

Azután északi szokás szerint sajtot tűznek a villájuk hegyére, és belemártják, amíg a melegtől meg nem lágyul kissé.

– Egyedül lakik itt? – tudakolja Svala.

– Igen – feleli a nő. – Ebben a házban születtem.

– Igazán otthonos a konyhája – dicséri Svala, és nagyot ásít.

– Dőlj le a kanapéra egy kicsit! – javasolja a nő, a lány pedig nem tiltakozik. Észre sem veszi, amikor a nő betakarja egy pléddel. Ahogyan azt sem, hogy telefonál valakinek, majd nem sokkal később valaki bekopogtat hozzá.

Svala arra ébred, hogy emberi hangokat hall. Marianne és egy másik nő fotelben ülnek, olvasószemüvegben, előttük mindenféle papírok.

– De, Marianne, nem kényszeríthetnek rá! – magyarázza a fiatalabbik, akit – mint kiderül – Anna-Majának hívnak.

– Ezek a nagyurak jóval többre képesek, mint hiszed – figyelmezteti Marianne.

– Jó, de azért mindennek van határa. Ha nem akarod eladni, hát nem akarod.

– Addig lakom itt, amíg meg nem halok – szögezi le Marianne. – Ha hamarabb akarják megszerezni a földemet, csak a testemen keresztül!

Amint észreveszik, hogy Svala felébredt, elhallgatnak. Összeszedik a papírjaikat, és a kávéscsészéiket a mosogatóhoz viszik.

– A szélerőműparkról beszélnek? – kérdi Svala, és felül.

– Ő Märta Hirak lánya – magyarázza Marianne a lány felé biccentve.

– Nocsak, újszülöttkorod óta nem láttalak! – felel neki Anna-Maja. – És igen, arról beszélünk. Nem mintha bármi kifogásunk lenne ellene. Legalábbis egy észszerű határig. De azért még nem kellene embereket arra kényszeríteni, hogy hagyják el az otthonukat. Nem igaz, Marianne?

– De mi van, ha mindenki nemet mond? – érdeklődik Svala. – Hiszen a szélerőmű azért csak jobb, mint az atom.

– Na igen – feleli Marianne. – De az erdő elég nagy. Ők azonban nem oda építkeznek, ahol az a legalkalmasabb lenne, hanem ahol a legtöbbet tudnak vele keresni. Én az erdő meg a csend miatt maradtam itt. Mégis ide akarnak építkezni, akármit is mondok, pedig az én földemről én döntök, és punktum!

– Ámen – hagyja rá Anna-Maja. – Én szívesen hazaviszem a kislányt, ha nem bánja.

Egész úton a város felé csendben üldögélnek, mire Svala végül meg mer szólalni:

– Ismeri az anyámat?

– Tulajdonképpen nem. Pár évvel idősebb nálam, de tudom, kicsoda. Hallottam róla, hogy eltűnt. Vagy netán előkerült azóta?

– Amit nem lopnak el, az előbb-utóbb meglesz – feleli Svala. Majd gondolatai a lába között őrizgetett kulcsra terelődnek, amely már horzsolja a bőrét. A kulcsra, amelyről nem tudja, hová illik, ugyanakkor ki őrizne széfben egy kulcsot, ha az nem fontos? Hamarosan belevarrja majd a majmába, az ő külön bejáratú széfjébe.

– Vigyázz magadra! – szól utána a nő, amikor Svala kipattan a kocsiból.

– Üdvözletem Marianne-nak. Azt hiszem, meg sem köszöntem neki, amit értem tett – válaszolja Svala.

Éjfél is elmúlt már, amikor Svala bedugja a kulcsát a lakásuk zárjába. Először nem is sikerül kinyitnia az ajtót, egy keskeny résen át kell bepréselnie magát.

A test az oldalán fekszik. Szoknyája felhasadt a visszerei fölött. De sem sebesültnek, sem rémültnek nem látszik. Svala a hátára fordítja, és hívja a 112-t. Talán csak elájult.

Megkérdik, van-e pulzusa. Nem tudja. Lélegzik? Nem. Az ajkai elkékültek, a bőre szürke.

– Nagyi – rázza meg finoman az idős nő vállát. Ő azonban már margarétákat szed egy kitaposott erdei ösvényen.

Szeret, nem szeret.

– Azt hiszem, halott – állapítja meg Svala. – Pontosabban biztos vagyok benne. A nagyim már elhagyta a testét. Esetleg kijöhetnének, hogy elvigyék őt.

– Tizenöt perc – feleli a mentős.

Az negyedóra.

Svala az előszobatükörbe néz. A már régóta nem rendeltetésszerűen használt tévéállványon álló könnyezőpálma ledőlt. Azt mindig Svala gondozza és locsolja. Tavasszal szokta átültetni és ellátni tápoldattal.

„Ügyes kertész vagy”, szokta mondogatni neki a nagyi. De hát nem olyan nagy szám, hiszen csak ez az egyetlen cserepes növényük van.

Valaki járt itt. Svala követi a nyomokat helyiségről helyiségre. A ruhákat szétszaggatták. A gardrób ajtaja tárva-nyitva. A szekrényekben tárolt holmik többsége kupacokban hever a padlón.

A majom azonban biztonságban ül a sarokban. Svala megnyugszik. Minden más szerteszét van, de rendbe lehet rakni. Kerestek valamit, és a nagyi most holtan fekszik az előszobapadlón.

Feltakarítja a virágföldet. A nappali padlójára szórt könyveket és dvd-filmeket besöpri a kanapé alá. Azután becsukja a hálószobák ajtaját, és az előszobában állva szétnéz.