KULCSÁR ISTVÁN

Privát panoptikum

Kulcsár István
eddig megjelent művei:

A világűr meghódítói, 1962

Leningrád és környéke (Útikönyv), 1963

Szovjetunió (Útikönyv), társszerző, 1970

Mikrofonnal az Északi-sarkon, 1973

Legország, 1985

Tudósítás Átlagamerikából, 1987

A jégfüggöny lehull (Csák Elemérrel), 1990

Távol Európától, 2004

Mitya, 2010

Szexmentes övezet, 2014

Kartársak és kortársak, 2015

Darabont (Mihail Kamjanyicin néven), 2015

Gyilkosság a Magyar Rádióban, 2017

Nem ezt ígértétek, 2019

Gyilkosság a magyar követségen, 2021

Privát panoptikum

© Kulcsár István, 2022

Szerkesztette

Bokor Pál

Tördelés,
műszaki szerkesztés

Kiss András

Címlapterv

Sobota

A kiadásért felel
az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

atlantic.new@atlanticpress.hu

www.atlanticpress.hu

ISBN 978-963-557-044-7

„RÉGI IDŐKRE EMLÉKSZEL-E MÉG?”

Tartalom:

Írófejedelmek korona nélkül

Sírversek az átkosból

Keresd az asszonyt

Zsdanov titka: a szocreál

Agitkák

Még mindig agitkák

Minek ne becézzelek

Egy a jelszónk

Magyarosítás

Leó, Gyula, Jenő

Átkos kisszótár

Régi idők budapesti utcái

Régi idők reklámjai

Régi idők plakátjai

Régi idők boltjai

Régi idők asszonyai

Lófők és vitézek

A szeretőm egy szerecsen

A főlépcsőn járni tilos

Szexmentes övezet

Ahol nemcsak

Kalauz az anyósom

Panoptikum

Tolmácshistóriák

Ribakov és a lómentesítés

Legendák és tévhitek

Utolsó szavak

Írófejedelmek korona nélkül

Ma már nem tananyag, jóformán a kutya sem tudja, hogy ki volt, ennek ellenére tényként fogadhatjuk el, hogy a múlt század elején nem  annyira Ady Endre, mint inkább Kiss József volt Magyarországon A KÖLTŐ. Ez azonban már olyan régen volt, hogy manapság többnyire nem is emlékszünk rá. Ha neve hallatán az idősebbeknek netán fel is sejlik valami, a legjobb esetben akkor is csupán egy verse, a Knyáz Potemkin jut az eszükbe.

Ezzel ugyanis egyetlen költemény erejéig a költő átmentette magát a halálát évtizedekkel követő úgynevezett szocializmusba. 1905-ben ugyanis a romantikus lelkületű poéta lázba jött attól, hogy a Knyáz Potemkin (helyesen: Patyomkin) nevű orosz hadihajó tengerészei fellázadtak a cári önkényuralom ellen és csatlakoztak az akkoriban dúló forradalomhoz. Csupán ennek köszönhette az ily módon magát átmentő költő, aki akkor már réges-régen az izraelita temetőben nyugodott, hogy legalább egy művével bekerült néhány kései antológiába. Mindazonáltal Kiss József nem hiába volt a maga idejében költőfejedelem, ennek megfelelő fejedelmi gőggel is tekintett az őt körülvevő világra és elvárta, hogy mindenki ismerje, tisztelje őt, rajongjon érte.

Történt pedig egyszer, hogy a nagy ember vonaton utazott valahová és a kupén egy másik férfiúval kellett osztoznia. Az illető kényelmesen elhelyezkedett a bársonyülésen, rágyújtott, újságot olvasott és egyetlen pillantásra sem méltatta jeles útitársát. A költő, abban a biztos tudatban, hogy őt mindenki ismeri, felháborodott eme impertinens közömbösség láttán és elhatározta, hogy megszégyeníti a magát tudatlannak feltüntetni próbáló embert.

– Uraságod nem ismer engem? – szólította meg útitársát.

– Bocsásson meg, hirtelenében nem tudom, hol találkoztunk – válaszolta az idegen, Kiss József pedig úgy döntött, rádöbbenti a férfit arra, hogy kivel utazik együtt és evégett emlékezteti akkoriban oly közismert verseire.

– Gedővár asszonya – kockáztatta meg egy költeménye címét.

Az ismeretlen azonban értetlenül bámult rá, mire Kiss folytatta:

– Ágota kisasszony.

A férfi azonban ettől sem lett okosabb, mire a költő előjött a farbával: a talán legnépszerűbb, akkoriban lépten-nyomon szavalt versének címét lehelte az útitárs arcába:

– Simon Judit.

Az ismeretlen arcán ekkor feltűntek a megvilágosodás jelei.

– Ja, maga a győri kupleros! – kiáltotta lelkesen.

Ha a hírnév nem is nagyon, egy róla szóló anekdota a halálán túl is elkísérte Kiss Józsefet. Öregen, halálos betegen feküdt a kórházban, ahol rendszeresen látogatta a családja. Egy ilyen alkalommal, amikor aggódó hitvese, fiai, menyei körülvették az ágyát, a haldokló azt rebegte:

– Fiam, adjál egy cigarettát és mindjárt gyújtsd is meg…

– A szádba dugjam, papa? – kérdezte szolgálatkészen a megszólított.

– Naná, a seggembe – szólt a költő és kilehelte lelkét.

Állítólag ezek voltak Kiss József utolsó szavai.

Kiss József, az elfelejtett költőfejedelem

A századelő igazán nagy költője – bár ezt akkoriban sokan kétségbe vonták – természetesen mégiscsak Ady Endre volt. Politikai publicisztikáján, társadalmi kiállástól áthatott versein túl a kortárs olvasók Zsóka, Léda, Csinszka iránt érzett szerelmét is nyomon követhették. És ne feledkezzünk meg Dénes Zsófia Zsukáról sem, aki hivatalosan is a menyasszonya volt. Ő csaknem hét évtizeddel élte túl a költőt, akiről számos visszaemlékezése jelent meg. Egy ízben egy olvasói kérdésre azt válaszolta, hogy bár halálosan szerelmes volt Adyba, nem lett az övé, mert akkoriban egy úrilány nem lehetett a házasság előtt a szeretett férfié.

1957-ben, amikor az Élet és Irodalom szerkesztőségében egy ízben Bölöni Györggyel, a költő hajdani közeli barátjával Adyról beszélgettünk, valamelyikünk felemlítette Zsukának ezt az állítását. Főszerkesztőnk erre harsányan nevetni kezdett.

– Micsoda? – így Bölöni. – Hogy nem feküdt le vele? Ha-ha-ha. Bandi egyszer azt mondta nekem: Zsuka úgy nyerít az ágyban, hogy azt nem lehet elviselni.

Úgy hiszem, mindkettőjüknek – Ady Endrének és Bölöni Györgynek – hihetünk. Akkor pedig – legalábbis félig – így is volt. Mindenesetre az efféle anekdoták alapja többnyire valós, persze a részletekért, a kihegyezett poénért senki sem áll jót. Nos, akkor hadd vezessek elő két olyan irodalmi vonatkozású történetet, amelyre alig-alig illik az anekdota mint műfaji meghatározás, mivel a dolog minden valószínűség szerint egész pontosan úgy történt, ahogyan az elbeszélésben szerepel. Ezeket a történeteket ugyanis nem egy szerkesztőségi dumapartin és nem is a kávéházi asztal mellett hallottam előadni, hanem az mesélte nekem, aki a részesük volt, jelesül irodalmi körökben forgó atyám, a kiérdemesült pszichiáter, József Attila és Szerb Antal közeli barátja.

Az első história első számú szereplője dr. Böhm Aranka (maga is pszichoanalitikus), a szó szoros értelmében szenvedő hőse pedig a hölgy férje, Karinthy Frigyes. A hölgyről széles körben forog közszájon egy történet, miszerint amikor Auschwitzban a szelekciónál megpillantotta dr. Mengelét, akivel annak idején egy csoportban tanult az egyetemen, pofon vágta. Ezzel, úgymond, arra reagált, hogy a gyilkos lágerorvos az asszisztensének kérte fel. Ezek után Mengele habozás nélkül a gázkamrába küldte. Böhm Aranka unokája, Karinthy Márton mítosznak nevezi ezt a történetet, mások feketén-fehéren bebizonyították, hogy az asszony és Mengele nem lehettek csoporttársak az egyetemen, mert különböző időkben tanultak ott.

Az azonban tény, hogy Böhm Aranka elvégezte az orvosegyetemet és a pszichiátriára szakosodott. Márpedig tudvalevő, hogy aki dudás akar lenni, pokolra kell annak menni és nem másutt, hanem kifejezetten ott kell annak megtanulni, hogyan kell a dudát fújni. Ergo: aki pszichoanalízissel akar foglalkozni, annak előbb magának is ilyen lélekelemzésen kell keresztülmennie.

Karinthy Frigyes

Böhm Aranka atyámnál vetette alá magát ezen az agyturkáláson. (Az utóbbi játékszabályaihoz az is hozzátartozik, hogy senki sem tudhat arról, hogy egy ember pszichoanalízisbe jár. Ezt azért hangsúlyozom, nehogy dr. Kulcsárt indiszkrécióval, az orvosi titok megsértésével vádolhassa valaki: hosszú évtizedekkel páciense halála után mondta csak el nekem ezt a történetet.)

És Karinthy Ferenc (Cini)

Valamikor 1938-ban egy forró nyári nap estéjén, jócskán a rendelési időn túl feldúltan csöngetett be apám lakásába Böhm Aranka.

– Agyonütöttem a Fricit! – kiabálta hisztériásan.

Az történt, hogy Karinthy és neje – gyakori szokásuk szerint, balatoni nyaralásuk alatt – összeveszett valamin, és a vita hevében Böhm Aranka a cipője sarkával fejbe vágta a férjét, akin két évvel azelőtt végzett Stockholmban agyműtétet Olivecrona professzor. Hogy az asszony túlzott, amikor agyonütésről beszélt, hogy az író halálához volt-e köze a családi viszály elfajulásának, az apám számára a későbbiekben sem derült ki. Lehet viszont, hogy ezzel a históriával, illetve annak jóval későbbi megszellőztetésével függött össze, hogy a halála után közzétett naplójában Böhm Aranka fia, Karinthy Ferenc alias Cini egy helyen „a vén ördögnek” titulálta apámat.

Apám és jóbarátja, az éppen két munkaszolgálat között otthonában időző Szerb Antal író és irodalomtörténész egy társaságban ünnepelte 1943 szilveszterét. (Hogy mennyire volt apám jóbarátja, azt mi sem jellemzi jobban, mint az, hogy amikor megszületett féltestvér öcsém, Ádám, az öregem Szerb Antal feleségét, Klárát kérte fel, hogy tartsa őt keresztvíz alá. Hogy aztán ebből a Pozsonyi úti református templomban megkeresztelt gyermekből, egy hírhedten antiszemita k.u.k. huszárezredes unokájából, két ludovikás tiszt unokaöccséből hogyan lett az izraeli hadiflotta továbbszolgáló kiképző őrmestere, az már egy másik történet, bár az sem anekdota.) Nos, hajnal felé a két becsiccsentett, de még semmiképpen sem részeg barát elhatározta, hogy gonosz telefonhívást ereszt meg Egyed Zoltánnak, a Film Színház Irodalom című, szerintük aljas hetilap minden gazságra képes főszerkesztőjének címére.

Sokáig kellett csengetniük, mire a telefont végre felvették, ám akkor sem maga Egyed, hanem egy reszketeg női hang jelentkezett és a hívók kérdésére elárulta, hogy ő a házvezetőnő, és a főszerkesztő úr nincsen otthon.

Szerb Antal

– Megkérhetem, hogy adjon át neki egy fontos üzenetet? – kérdezte apám.

– Hogyne, kérem – így az öregecske hang.– Tessék csak mondani.

– Legyen szíves, mondja meg a főszerkesztő úrnak, hogy ő a magyar irodalom rákfenéje – vette át a kagylót és szólt bele Szerb Antal.

– Kérem, én átadom, de ezért nem kellett volna egy szegény öregasszonyt hajnali háromkor felkelteni.

Apám, amikor ugyancsak évtizedekkel a történtek után ezt elmesélte nekem, nem tagadta, hogy mind Szerb Antal, mind ő nagyon szégyellték magukat.

A régi idők irodalmi anekdotáit egyébként valószínűleg nem a fentiekkel, hanem Királyhegyi Pál humoristával, szellemesnél szellemesebb kabaréjelenetek szerzőjével kellett volna kezdenem, akinek történetei, bemondásai Budapest-szerte keringtek. Neki már az élete is kész anekdota volt. Ötször nősült. Kivándorolt Amerikába, ahol nagybátyja élt, az a Himler Márton, aki később, a második világháború után az amerikai hadsereg magas rangú elhárító tisztjeként összefogdosta, majd Magyarországra szállította a Németországba menekült Szálasi Ferencet és számos más magyar háborús bűnöst. Személyesen adta át őket Péter Gábornak, az ÁVO főnökének.

Királyhegyi Pál

Hollywoodban Királyhegyi forgatókönyveket, illetve jobbára csak azokba való gegeket gyártott, azután 1941-ben hazatért, hogy – mint később egyszer anekdotázó kedvében a Fészekben elmondta – még időben elérje az auschwitzi vonatot. Elérte, túlélte. Néhány évvel később táviratot küldött Sztálin generalisszimusznak (no persze, ezt is csak anekdotaképpen mesélgette) ezzel a szöveggel: „Ioszif Visszarionovics Sztálin. Moszkva, Kreml. Kísérlet nem sikerült stop Kezdjék elölről.”

Egy ízben irodalmárok társaságában arról folyt a szó, hogyan lehetne egy mondatban összefoglalni egy regény tartalmát. Amikor az Anna Kareninára került sor, Királyhegyi így remekelt: „Orosz arisztokrata asszony katonatisztbe szerelmes, de a vonat alá fekszik.” Állítólag ő keresztelte el Illés Bélát, a már-már paradicsomi körülmények között lébecoló második világháborús magyar hadifoglyokról szóló Honfoglalás című regénytrilógia élénk fantáziájú szerzőjét, Lágerblöff Selmának (Selma Lagerlöf Nobel-díjas svéd írónő nevének analógiájára.) Illés a Honfoglalásban azt is több fejezeten keresztül mutatja be, hogyan szabadította fel Magyarországot a Vörös Hadsereg. Ennek a regényfolyamnak a tartalmát Királyhegyi így foglalta össze egyetlen mondatban: „Szovjet katonák órákat osztogatnak a magyar lakosságnak, de nem bántják a nőket.”

A más nevének csekély kiforgatásával járó gúnynév amúgy is gyakori volt a ’40-’50-es években. Gonosz címkét akasztottak például pályatársai Gergely Sándor íróra, aki az első világháborúban egy gáztámadás áldozataként megvakult. Később is csak részben tudták helyreállítani a látását. Egy világháborúval később, a ’40-es évek második felében, a moszkvai emigrációból hazatérve, a Magyar Írószövetség elnökeként üldözte az övétől elütő nézeteket valló írókat. Alighanem az utóbbiak hívták a háta mögött Vakundoknak. Kisfaludi-Strobl Zsigmond szobrászművészt „tisztelték” a rossz nyelvek Van Gőgnek. Hogy nem alaptalanul, arról is szól egy – valószínűleg nem annyira anekdota, mint inkább – valós történet.

A második világháború után a békekötésig a vesztes Magyarországon a Szövetséges Ellenőrző Bizottság gyakorolta a teljhatalmat. Ennek elnöke Kliment Vorosilov szovjet marsall, Sztálin bizalmi embere volt. Személyesen ő kérte fel Kisfaludi-Stroblt a gellérthegyi Szabadság szobor megalkotására. Nos, egy későbbi április 4-én, amikor az Operaházban ünnepi ülést tartottak a felszabadulás tiszteletére, Vorosilov marsall a magyar demokratikus pártok vezetőivel együtt a színpadon foglalt helyet. Onnan figyelt fel a nézőtér első sorában ülő szobrászra és odabiccentett neki. „Ön ismeri a marsallt?” – kérdezte erre a művészt nem kis meglepetéssel (és talán tisztelettel is) a szomszédja. „Nem, a marsall ismer engem” – vágta rá Van Gőg.

1945 és 1948 között, tehát a békekötést megelőző években, amikor a Szovjet Hadsereg hivatalosan is megszállóként, és még nem ideiglenesen tartózkodott hazánkban, magyar nyelvű napilapot adott ki Budapesten Új Szó címmel. Az újság fejléce alatt az volt olvasható, hogy Kiadja a hadrakelt Vörös Hadsereg. Szerkesztősége az Erzsébet krt. 7–9.-ben, a valamikori Est-lapok helyén, a korábbi és későbbi New York kávéház épületében székelt. A lap hetenként egyszer megjelenő gyermekrovatának vezetésére külső munkatársként egy abszolút civilt kértek fel: Trencsényi-Waldapfel Imre professzort, az ELTE későbbi rektorát, akadémikust. Nem ok nélkül. Mert bár tudományos és irodalmi körökben a tudóst elsősorban mint az ógörög, valamint a római történelem és irodalom kutatóját, fordítóját ismerték, ő már a háború előtt a szociáldemokratákhoz kötődő Magyarországi Gyermekbarátok Egyesületének egyik vezetőjeként is működött. Amiről a tudóst még ismerték, az a szakálla volt. Akkoriban ugyanis egy szakállas férfi igazi ritkaságszámba ment. (Hiába kutatok emlékeimben: egy rövid 1956/57-es időszakot leszámítva mindössze egyetlenegy, az állán szőrzetet viselő embert ismertem, de az is csak azért növesztett szakállt, hogy azzal takarja el az arcán éktelenkedő sebhelyet.)

A mi tudósunk azonban – ki tudja, milyen indokkal? – szakállt viselt. Talán azért, hogy így különböztessék meg testvérbátyjától, a magyar irodalomtörténet tudósaként ismert Waldapfel Józseftől. Aki viszont nem volt Trencsényi, csak Waldapfel, és abban is különbözött az öccsétől, hogy nem viselt szakállt, csak egy jókora bajuszt. Az egyetemisták úgy is hívták őket: Waldapfel-Szakáll és Waldapfel-Bajusz. Nos, a mi Szakállunkat mindenki galamblelkű embernek ismerte, mindössze egyetlen ellensége volt hazánk másik kiemelkedő klasszika-filológus tudósának, Szabó Árpádnak a személyében. A két „szaktárs” nemhogy beszélő, de még köszönőviszonyban sem volt egymással. Annál jobban elcsodálkozott Trencsényi-Waldapfel Imre, amikor 1944. október 16-án, a Szálasi-puccs másnapján reggel csengettek nála, és lakása ajtajában Szabó Árpádot pillantotta meg. A jövevény szemmel láthatóan zavarban volt, és a földet bámulva, anélkül, hogy köszönt volna, a következőket motyogta el zsidó származású kollégájának:

– Maga most életveszélyben van. Költözzön be a lakásomba arra az időre, amíg elvonul a vihar. Legyen nyugodt, nem kell velem osztoznia rajta, én nem leszek ott.

Életről-halálról volt szó. Trencsényi-Waldapfel kénytelen volt elfogadni ellensége ajánlatát. Fogta a motyóját és beköltözött Szabó lakásába. 1945 január 16-án (Budapesten még javában folytak az utcai harcok, bombák, gránátok robbantak, TWI ideiglenes lakóhelyén is csak az előző nap reggel jelent meg az első szovjet katona), erőteljesen kopogtak a bujkáló férfi átmeneti lakásán. (Villany híján nem szólt a csengő.) Szabó Árpád állt az ajtóban. Trencsényi, aki a pesti ház többi lakójával együtt éppen csak hogy feljött a légópincéből, meg akarta köszönni neki, hogy megmentette az életét, de még mielőtt ezt megtehette volna, a lakás eredeti gazdája szólalt meg:

– Maga még itt van? Én magát nem ismerem. Világos?

Ha néhanapján azt kell elmagyaráznom, hogy mit neveztek valaha régivágású magyar úriembernek, azt ezen a példán szoktam megvilágítani. Trencsényi-Waldapfel vette a lapot, és öt perc múltán már hűlt helye volt a lakásban. Mielőtt azonban folytatnám, el kell mondanom, hogy mivel foglalkozott történetünk hőse a megelőző három hónapban. Tudván, hogy hamarosan szüksége lesz rá, oroszul tanult. Az aktatáskában, amellyel Szabó lakásába költözött, a fehérneműje és a fogkeféje mellé betett egy nem sokkal azelőtt beszerzett orosz és egy eredeti, tehát ógörög nyelvű Újszövetséget, majd a következő hónapokban azok szövegét – nem egyszer gyertyafénynél – összehasonlítgatva elsajátította az orosz nyelvet. Illetve, mint kiderült, ezt csak ő hitte így. Mindenesetre, amikor saját lakására visszatérőben az utcán megpillantotta az első szovjet katonát, odament hozzá és megköszönte neki, hogy felszabadították. Az orosz figyelmesen meghallgatta, letérdelt előtte, kezet csókolt neki, majd keresztet vetve, továbbállt. Trencsényi-Waldapfel csak később értette meg a szokatlan reakció okát. Rájött, hogy a derék vöröskatona pópának nézte őt, és nem is csupán a szakálla miatt. Kiderült ugyanis, hogy a második biblia nem orosz, hanem az ortodox egyházban régebben használatos egyházi szláv (ószláv, tulajdonképpen óbolgár) nyelvű volt, ő pedig úgy járt, mint Jules Verne Grant kapitány gyermekei című regényének hőse, Paganel, aki tévedésből portugálul tanult meg spanyol helyett.

A Duna hidakat a németek felrobbantották

Ezzel azonban még mindig nem értek véget Trencsényi-Waldapfel nyelvi kalandjai. Nem sokkal később a tudós Budára indult, ahol a családját tudta. A Duna-hidakat a visszavonuló németek felrobbantották. A zajló folyamon könnyű csónakon átkelni istenkísértés volt, hősünk azonban minden áron át akart jutni a túlsó partra. Éppen egy ilyen kis lélekvesztőre alkudott, amikor gyanús lett az arra járőröző orosz patrulnak, amelyik – pláne, hogy velük is megpróbált az általa orosznak hitt zavaros nyelven értekezni – davaj, davaj rövid úton bevitte a parancsnokságra. Amikor kihallgatása során közölte adatait, és a foglalkozásához értek, az őt vallató százados meghökkent:

– Azt mondja, hogy latintanár? Hát akkor folytassa! Arma virumque cano… – Trencsényinek több sem kellett. Elemében érezve magát, készséggel megtette, amire felszólították. És folytatta: – Troiae qui primus ab oris Italiam fato profugus lavinaque venit...

Az addig gyanús elemként kezelt szakállas férfiú nagy szerencséjére a nacsalnyik a háború előtt maga is latintanár volt, egy szibériai egyetemen oktatott, és most, hogy az előállított kifogástalanul tudta folytatni Vergilius Aeneis-ének bevezető sorait („Fegyvert s vitézt éneklek…”), meggyőződött róla, hogy valóban kollégával áll szemben. Mindjárt parancsba is adta alárendeltjeinek, hogy kerítsenek egy biztonságos motorcsónakot és azon vigyék át a tanárembert Budára. Búcsúzóul egy akkoriban fölöttébb értékesnek számító, tégla alakú fekete kenyeret dugott a kartárs hóna alá.

A Trencsényi Waldapfel Imréről szóló történeteket egy ugyancsak anekdotahőstől, Hegedűs Gézától hallottam, aki boldogan sztorizott másokról, és semmi kétségem az iránt, hogy ő maga csak alig színezte tovább ezeket a históriákat.

A televízióból a fél ország ismerte a pipázó Géza bácsit, aki vagy negyven évig tanított drámatörténetet a Színművészeti Főiskolán (akkor még nem egyetem volt), ennél fogva színművész kortársait majd’ egy szálig ismerte. Volt egy sajátos rekordja: több könyve jelent meg (regények, köztük egy verses regény, a Polgár Szilárd, továbbá novellás kötetek, jog-, színház- és irodalomtörténeti művek, műfordítások, rádiós hangjátékok gyűjteménye stb.), mint magának Jókai Mórnak vagy bárki másnak a honi irodalomban.

Hegedüs Géza. A pipázó Gáza bácsit a fél ország ismerte

Azt hiszem, ezt a csúcsteljesítményét csak a közelmúltban múlta felül Nemere István, aki az állítólagos 750-nél is több megjelent könyvével alighanem világrekorder. Hogy azután Hegedűs Géza ragyogó történelmi regényei mennyire alapultak történelmi tényeken, azt nem tudom. Amíg csak a középkori Magyarországon játszódó Az istentelen Kulin bán című regényében olvastam a valaha valóban létezett Miskolcz nembéli Pósáról, vakon hittem a szerzőnek, hiszen a regényben leírtak olyan régen történtek, hogy ma már senki sem képes hitelesen megmondani, mit is tett vagy nem tett a derék Pósa. Gyanakodni csak akkor kezdtem, amikor megjelent Géza bácsi Az óceán vándora című regénye. Mikluho-Maklajról, a 19. század második felében élt orosz etnográfusról szólt, akihez a szerző nagyvonalúan férjhez adta az ausztrál miniszterelnök lányát. Ezt, illetve azt, hogy ennek az ellenkezője sem történt meg, már könnyebb volt ellenőrizni.

Hegedűs Gézának persze itt is vannak nagy elődei. Jókai Mór a Szabadság a hó alatt című regényében Sergéjics Sándor Puskint (sic) szemelik ki II. Sándor leánya férjének. Hogy volt-e egyáltalán lánya ennek a cárnak, nem tudom, de az ügy szempontjából nem is lényeges, mert azt viszont nagyon könnyű ellenőrizni, hogy abban az évben, amikor II. Sándor született, a költő még kiskorú volt.

Hegedűs Géza gyakran szerepelt a televízióban. Rettenetesen raccsolt, de olyan érdekes dolgokat adott elő, hogy a tv-nézők még így is imádták. Néhány alkalommal egy tőle meglehetősen távoli műfajban – reklámban – jelent meg a képernyőkön. Korábban nem egyszer hallottam tőle azt az axiómaként előadott tételt, hogy „aki nincs benne a Larousse-ban, azt el lehet felejteni”. Ez a megállapítása nyilván a francia nagylexikon magyar kiadását előkészítő marketingeseknek is a fülükbe jutott, és felkérték arra, hogy ezt a tévében is adja elő. Nem kis pénzt ígértek érte (kissé restelkedve ezt ő maga vallotta be nekem, amikor rákérdeztem, hogy vállalhatott „szerepet” egy reklámban), és némi habozás után ráállt az ajánlatra. A magyar tényanyaggal is kiegészített hazai Larousse egyes kötetei közben egymás után hagyták el a nyomdát és kerültek a könyvtárakba, könyvüzletekbe. Amikor a H betűs kötet is napvilágot látott, nem csekély meglepetéssel figyeltünk fel arra, hogy Hegedűs Géza író és tanár, a magyar kultúra sokoldalú kiválósága egyszerűen nincs benne. Hozzáteszem: ő csak nevetett ezen. Mi sem állt távolabb tőle, mint a hiúság. Ha mégis büszke volt valamire, akkor arra, hogy fiatal korában kiváló céllövő volt. No meg arra, hogy neki már életében jelent meg posztumusz műve. Ez úgy történt, hogy amikor több éves munkaszolgálat, Don-kanyar, náci haláltábor, tífusz után 1945 késő tavaszán végre félholtan hazaérkezett Budapestre és a pályaudvarról gyalogosan megindult hajdani otthona felé (még azt sem tudta, hogy talál-e ott valakit is a szerettei közül), lecövekelt egy könyvüzlet kirakata előtt. Kíváncsian nézegette, hogy milyen műveket adnak ki a fasizmus alól felszabadult Magyarországon. A legelső, amelyen a szeme megakadt, tulajdon könyve, az ókori Thébában játszódó regénye, A mámor zendülői volt. A kötetet egy keresztszalag övezte ezzel a szöveggel: „A mártírhalált halt író posztumusz regénye”. Azon nyomban bement az üzletbe, levetette a szalagot, majd másnap jelentkezett a meghökkent kiadónál a feltámadt szerzőnek járó tiszteletdíjért.

Bő tíz évvel később egy illetékes elvtársnak az a perverz gondolata támadt, hogy Hegedűs Gézát bízzák meg a Magvető Kiadó igazgatói tisztével. Hát, ha valamit, ezt nem lett volna szabad megtenni. A jóságos, senkit megbántani nem akaró Géza bácsi ugyanis egyetlen potenciális szerzőt sem utasított el, és csak annak nem adott bőkezű előleget, aki nem is kért. A Magvető számláján már alig néhány hét után nem maradt egyetlen fillér sem, és a céget („mégsem lehet csak úgy ukmukfukk bezárni egy állami könyvkiadót”) kizárólag az mentette meg a csődtől, hogy felülről némileg felpumpálták pénzzel, miközben Hegedűs Gézát azonnali hatállyal leváltották az igazgatóságról. Más az ő helyében esetleg már az öngyilkosságra gondolt volna, Géza bácsi azonban még meg sem sértődött és csak nevetett az egészen.

Ez mind ő volt, a semmit sem mellre szívó, semmit sem komolyan vevő, szójátékfaragó pesti bohém. (Maga mesélte, hogy amikor a ’40-e évek legelején csatlakozni akart az illegális kommunista párthoz, annak egyik vezetője, egyben Hegedűs Géza jóbarátja és állítólag hajdani párbajsegédje, Ságvári Endre azzal utasította el, hogy „az, aki olyan szóvicceket gyárt, mint te, az nem való a Kommunisták Magyarországi Pártjába”.) A most következő történetben, amely bár irodalmi jellegű, de istenbizony nem anekdota, ő csak mellékszereplő. Pontosabban: valójában egyáltalán nem szerepel benne, de az adott kontextusban paradox módon éppen ez a lényeges.

Elöljáróban el kell mondanom, hogy ifjú koromban Faludy György rajongója voltam, (megjegyzem, ma is semmiféle keretbe, kánonba sem illeszthető, vitathatatlanul kiváló költőnek, műfordítónak tartom), verseskötetein nőttem fel. Ezért, ha jól emlékszem, valamikor 1979 táján, amikor az Egyesült Államokban dolgoztam tudósítóként, örömmel hallottam, hogy a kanadai emigrációban élő költő átrándul New Yorkba és előadást tart az ottani Fészek Klubban. Ez az intézmény – amely az eredeti budapestinek csak nagyon-nagyon halvány árnyéka volt –, az amerikai nagyvárosba szakadt, odahaza többnyire ismeretlen magyar művészeknek a gyülekezőhelye volt. Én legalábbis egyetlen olyan íróval, színésszel, festővel nem találkoztam ott, akit a hazai közönség jegyzett volna. (Apróság, de jellemző, hogy az akkor már évtizedek óta New Yorkban élő Karády Katalin egyszer sem tette be oda a lábát.) Ott a helyem! Faludy György elmondta a magáét, azután kérdésekre válaszolt. Többen is érdeklődtek, hogy jár-e Budapestre látogatóba. (Abban az időben a magyar emigránsok túlnyomó többsége, élve a megváltozott körülményekkel, már gyakorta látogatott haza.) A költő, aki a Kádár-rendszerrel élesen szembenálló emigráns magyar sajtó egyik központi figurája volt, azt felelte, hogy nem, 1956 óta nem tette be a lábát Magyarországra.