Jávorszky Béla Szilárd

KÁSA BÉLA

fotográfus

Kossuth Kiadó

Tartalom

FELÜTÉS

AZ ORMÁNSÁGTÓL A SZENT ISTVÁN PARKIG

A KASTLI ÉVEK

REKLÁMFOTÓZÁS ÉS A STERN

AZ 1973-AS ERDÉLYI UTAZÁS

A KÖLNI CINEGE EGYÜTTES

A NÉPZENE FOTOGRÁFUSA

A TORDASI GAZDA

ERDÉLYI MUZSIKUSPORTRÉK

GUDZSARÁT ÉS RÁDZSASZTÁN

EPILÓGUS

ÉLETRAJZ

KÁSA BÉLA NÉPZENEI GYŰJTEMÉNYE

Impresszum

FELÜTÉS

Kása Béla az eltűnőben lévő paraszti zenekultúra legfontosabb vizuális megörökítője. Mindenekelőtt neki köszönhető, hogy ezeknek a nagyszerű muzsikusoknak nemcsak a játékát, hanem az arcát is ismerjük.

Béla Pécsett született, 1965-ben családjával NyugatNémetországba költözött, ahol 1979-ben a kölni képzőművészeti főiskolán szerzett diplomát művészi fotográfia szakon. Európa legnagyobb képes magazinjainak, a Stern-nek és a GEO-nak dolgozott, készített fotósorozatokat többek között nagyszebeni és macedóniai cigányokról. 1973 nyarán jutott el először Erdélybe, ami fordulópontot hozott az életében. Azóta rendszeresen visszajár és dokumentál. 1983-ban visszaköltözött Magyarországra, hogy közelebb legyen a neki mindennél kedvesebb erdélyi muzsikusokhoz. Az utóbbi közel öt évtizedben a népi kultúra elkötelezett kutatója, megőrzője és továbbadója. Sokat fotózott hortobágyi pásztorokat, dobrudzsai, erdélyi és moldvai vándorcigányokat, körösrévi fazekasokat, modern nomád ír szekereseket – de mindenekelőtt is erdélyi falusi muzsikusokat. Emellett kilenc alkalommal járt Indiában a félnomád életmódot folytató tevepásztor rabari törzseknél. Képeiből többek között Amszterdamban, Bécsben, Berlinben, Brüsszelben, Kölnben, Krakkóban, Lhaszában, Montrealban, New Yorkban, Párizsban, Prágában, Torontóban, Új-Delhiben és Washingtonban is rendeztek kiállítást.

Miként az eredetileg szintén fotósnak készült, Bélával számos emlékezetes erdélyi úton részt vevő énekes és mesemondó Berecz András találóan megfogalmazta: „Ha az ember útra kel, legyen erős botja, amire támaszkodik, legyen szép nótája, amit fütyörészik, és legyen jó útitársa. Buci nagyszerű útitárs, ezért vele az út mindig felejthetetlen. A fényképein mindig elhagyja a lényegtelent, mindig megtalálta a lelket, a hangnemet azzal, akit épp fotóz. Amikor a fotóit nézem, mindig azt érzem, hogy a legmagasabb és legtitkosabb érzékszerve a kapcsolatteremtő képessége. A bizalmat bámulom, ahogy például a nehezen megközelíthető vándorcigányok is megnyílnak neki. Még az a beteg kislány is, aki tán nem is szép, arcán fájdalom, derűsen a kamerájába néz, mintha minden baját elfeledné a fényképezés alatt. A fotózásnak voltaképpen ez az értelme.”{1}

Lulu Starr felvétele

AZ ORMÁNSÁGTÓL
A SZENT ISTVÁN PARKIG

Kása Béla 1965 nyarán emigrált a Német Szövetségi Köztársaságba. Tizenhárom éves volt ekkor, nem önszántából tette, pusztán a szüleit követte. A felnőtteknek fejenként egy bőröndnyi cuccot engedélyezett a Magyar Népköztársaság, úgyhogy a Kása család mindössze két koffernyi ingósággal szállt fel a vonatra, és lendült neki a távoli ismeretlennek. Béla vegyes érzelmekkel lépdelt a szülei nyomában, jól érezte magát a pesti baráti társaságban, egyáltalán nem vágyott abba az idegen országba, amelynek ráadásul a nyelvét sem beszélte. De hát nem volt választása, mennie kellett.

Anyai nagyszülők Abaligeten az 1900-as évek elején

Német származású édesanyja miatt engedték a hatóságok a család kivándorlását az NSZK-ba: az 1913-ban Abaligeten született Schiffer Judit elzászi ősei ugyanis a török hódoltság után érkeztek Magyarországra, és települtek le Baranya megyében. Az anyai nagymama szépen beszélt magyarul, de nem tökéletesen, a lányával odahaza főként németül kommunikáltak, különösen akkor, ha azt szerették volna, hogy a gyerekek ne értsék őket. Édesanyja Pécsre járt szabászatot és varrást tanulni, ott is végezte az iskolát, és ott ismerkedett meg a nála kilenc évvel fiatalabb Kása Béla kéményseprőmesterrel.

Az uradalmakban bognárként dolgozó apai nagyapa folyamatosan egyik helyről a másikra vándorolt, így édesapja – akit szintén Kása Bélának hívtak – 1924-ben történetesen a Székesfehérvár melletti Sárkeresztúron látta meg a napvilágot. A nagyszülők később a Pécstől 35 kilométerre délre, a horvát határhoz közeli, 1700 lakosú Vajszlón telepedtek le, mely a Baranyára jellemző aprófalvas vidék egyik legnagyobb települése.

Nem meglepő hát, hogy Bélát Vajszlóhoz kötik az első, meghatározó gyermekkori élményei, miként a Bari Károly szerkesztette Íves könyvek sorozatban 1996-ben megjelent monográfiájában írta, élénken előtte van, amint a nagyapja a sárga hintókat és a szekereket készítette a műhelyében.

Apai nagyszülők Vajszlón, az 1970-es években

Kása Béla: „Legszívesebben ott voltam őmellette, néztem, hogyan kanyarodnak ki óriási gyalujából a forgácsok. Amikor már térdig gázoltunk az aranyos fürtökben, középre söpörte, ráterítette bársonykabátját, én meg lepihentem az illatos, puha ágyikóra, s onnan néztem, hogyan dolgozik. Nagyon büszke voltam rá! Félálomban hallottam, ahogy gyaluja siklik a deszkán. Szeretnék olyan lenni, mint ő volt – halk szavú, melegszívű, türelmes. Szellőn járt (így hívták a lovát), meg gyalog; a biciklit csak tolta. Nem sietett sehová, mindig volt ideje mindenre, rám is. Amikor fényképezek, egy kicsit mindig föltámad bennem nagyapám. Ő ugyan másképpen fejezte ki magát, sokkal hasznosabb dolgokat alkotott, de a családunkból talán én viszem tovább alkotószemléletét, életfelfogását, bár én csak fotográfus lettem, nem pedig bognár. Ő volt mégis a Művész.”{2}

Béla édesapja Komlón kéményseprő-mesterként dolgozott, és annyira megbecsülték a munkáját, hogy fia emlékei szerint a családnak még motorbiciklire is tellett.

id. Kása Béla kéményseprő mester ifjú korában Sárkeresztúron

Kása Béla: „Emlékszem, minden reggel koromfekete szarvasbőr zubbonyban, nadrágban és hófehér, vasalt szájkendőben, szerszámokkal a vállán indult el, és esténként tetőtől talpig kormosan érkezett haza. Papucsban járt, mert régen a szabadkéményekbe még belülről fel kellett menniük a kéményseprőknek, és a papucsot ilyenkor csak lerúgták a lábukról, és mezítláb kitámasztva másztak felfelé. Este mindig siettem elé, megfoghattam a kisujját és együtt sétáltunk haza.”{3}

Édesapja a Béke és Szabadság című képes hetilap 1958. március végi számában – mint a Baranya megyei Kéményseprő Vállalat dolgozója – még arról is hosszasan írt, hogy a kökönyösi dombokon épülő új Komlón a házkémények azért nem szelelnek, mert azok „belső keresztmetszete a magas kormozódással járó kiváló minőségű komlói szénnek nem felel meg. A korom a kéményt nyolc-tíz nap alatt eltömíti. Golyózni viszont nem lehet, mert a golyóskészülék a szűk keresztmetszetű kéménylyukon nem megy át. Másik bűnös mulasztás: a kémények belső részének úgynevezett fugái közt öklömnyi habarcstömbök lógnak ki. Ezek megakadályozzák a huzatot, a természetes légjáratot. A helyzet ma ez: vagy nem lehet főzni és fűteni, vagy ha fűtenek és főznek az asszonyok, a füst nem a kéményen át száll el, hanem a szobába verődik vissza.” Ki itt a felelős? – teszi fel a cikk végén a megválaszolatlan kérdést az édesapja, akinek írása közvetlenül Gobbi Hilda olvasói levele mellett kapott helyet. És amelyből megtudható, hogy a család akkoriban Komló-Kökönyösön a 2/20-as épületben, a B lépcsőház 12-es számú lakásában lakott.

A kéményseprő édesapát az 1956-os forradalom után két társával együtt elítélték, pedig hát ők csak az események alatt is tovább végezték a munkájukat. Két évig egy vértesi kőbányában dolgozott rabként, Béla emlékei szerint ez idő alatt egyszer látogathatták meg a csontsoványra fogyott családfőt. Az apja a szabadulása után nem sokkal apróhirdetést adott fel a Népszava 1958. október 5-i számában. Miszerint: „Elcserélném komlói főútvonalon levő 2 szoba összkomfortos, telefonos főbérleti lakásomat nagybudapesti 2 szobásra. Cím: Komló. Fürst Sándor utca 12.”

A zene mindenesetre már Komlón megérintette az akkor 5-6 éves kisfiút.

A Kása család Komlón,1956-ban. Béla mellett nővére, Zsuzsa. A fotót a család barátja, id. Gányi Zoltán készítette

Kása Béla: „Apámnak hatalmas gramofongyűjteménye volt, bár mindig a szekrénybe zárva tartotta. Akadt benne minden műfaj, klasszikus zene, cigányzene, opera, operett. Komlón a konyhában a barna, fából készült néprádiót csak be kellett dugni a konnektorba, és máris szólt a zene. Anyám meg közben énekelt. Meg táncolni szeretett. Szóval, a szüleim zeneszerető emberek voltak, bár ők maguk nem zenéltek.”{4}

Az első osztályt a hatéves Béla tehát még Komlón kezdte, de karácsonykor a család már Budapestre költözött, úgyhogy az általános iskolát a fővárosban folytatta. Az Eötvös utcában laktak, és az Államvédelmi Hatóság 1956-ban kiürített székházába, az Andrássy út 60-ba jártak iskolába. Ahol persze a pedagógusok szigorúan vigyáztak arra, hogy a gyerekek az egykori kínzókamrákat rejtő alagsorba ne tévedjenek le.

Béla, a ,,kisdobos”

Robi a kandúr és Béla első gitárjával, Angyalföldön 1965-ben

Édesapja a Szikra nyomdában kapott éjszakai állást – ott készült a Népszabadság –, de nem bírta a fordított életet, így 1963 környékén a Csanády utca 5-ben elvállalt egy házmesteri állást, amelyhez szolgálati lakás is járt. És onnantól kezdve mindent csinált, amit a bérház körül akkoriban kellett: lépcsőházat takarított, havat lapátolt, a liftet kezelte, éjszaka pedig a kapun beengedte a későn érkező lakókat.

A cseperedő Bélát mindeközben a rock and roll és a formálódó beat szele is rendesen megcsapta, hisz a Csanády utcától alig néhány utcányira esett a Szent István park, ahol akkoriban már rendszeresen zenéltek a nála 4-5 évvel idősebb, a nagyvilág eseményeire a szüleik révén jobban rezdülő tinédzserek. Többek között a New Yorkból frissen hazatelepült Fenyő Miklós.

Kása Béla: „A padok támláin ülve gitároztak és énekeltek, mi meg ott ólálkodtunk körülöttük, és figyeltük, miként rongylábaznak, rokiznak rájuk a nagyobbak. Az első akkordokat Csomós Pityu{5} mutatta meg, aztán néhány dalt is megtanultam tőle, elsőként az Égi lovas-t.{6} A barátaimmal saját gitárokat készítettünk, fából kivágtuk a testét, szereztünk hozzá pickupokat. Hetedik év végén osztálytáncot rendeztünk, azon zenéltünk. Dobot az egyik körúti hangszerkölcsönzőből szereztünk. Az alkalmi sulis zenekarban Nádas György „Rigó” volt az énekes, ifj. Jancsó Miklós „Kuksi”{7} dobolt, Papolczy Karesz és én gitároztunk. Majd miután 1965 nyarán Vajszlón diákmunkásként az erdészetben lovat vezettem és facsemetéket egyeltem, az ezért kapott 300 forintot a nővérem egészítette ki 600-ra, így végre megvehettem az első és egyetlen orosz dobgitáromat. Mondhatni, ekkor kezdődött a zenei pályafutásom.”{8}

Az itthagyott barátok: Kuksi, Rigó, (?), Karesz, Bumi, CH, Karcsi, Goda

Ezt a bontakozó fővárosi zenés tinilétet szakította meg váratlanul a kényszerű kivándorlás. A nála négy évvel idősebb Zsuzsa nővére ekkor már egy éve az NSZK-ban élt, miután édesanyja öccse, a második világháborúban amerikai fogsága esett, majd Ausztráliába kivándorolt, de a hatvanas évek elején Nyugat-Németországba letelepült Toncsi bácsi kihívta magához. A családot újraegyesíteni akaró nagybácsi ruhákat tisztító, vasfegyelmet követelő ember volt, állítólag egy évig nem is szólt magyarul a fiatal lányhoz, így Zsuzsa kénytelen-kelletlen hamar megtanulta a nyelvet. Egyben Toncsi bácsi volt az, aki megírta a Magyarországon maradt húgának, hogy a konszolidációra törekvő Kádár Jánosék szívesen megszabadulnának azoktól, akik menni akarnak. Úgyhogy előbb a nagymama emigrált 1962 környékén, néhány évvel később pedig a szülők is beadták a család kivándorlási kérelmét, amit a környezetük általános csodálkozására a hatóságok simán engedélyeztek.

Egyedül az akkor 13 éves Béla volt szomorú, hogy csomagolhat és hazát cserélhet. 1965 augusztusában a barátai kikísérték a Keleti pályaudvarra, ő pedig egészen a határig zokogott, miután rádöbbent, hogy itt kell hagynia mindent, amit akkor szépnek gondolt az életben.

Édesanyjától ajándékba kapott elektromos gitárral, már új lakóhelyén Kastlban

A KASTLI ÉVEK

A Német Szövetségi Köztársaságba érve egy végtelenül idegen, ismeretlen és sivár világba csöppent, ahol éveken át nehezen találta a helyét. A Kása családot átmenetileg egy Nürnberg közeli gyűjtőtáborban szállásolták el, majd a szülők a francia határ közelében lévő Rastattba telepedtek le, míg nővére a nagybácsinál dolgozott, őt pedig beadták egy bentlakásos iskolába. Magyarországról egyedüliként került oda, aki ráadásul a nyelvet sem beszélte, miközben meglehetősen mostoha körülmények között kellett megvetnie a lábát.

Kása Béla: „Megérkezésem után a többi kelet-európai, németül semmit sem tudó gyerekkel amolyan előkészítőbe tettek, egy olyan faluba vittek, ahol alapvetően árva gyerekek laktak. A kutya sem ismert, és én sem ismertem senkit. Nem volt barátom. Cudar, hideg időben érkeztünk, zuhogott az eső, de kihajtottak bennünket krumplit szedni a sáros hegyoldalba. Esténként egy hosszú, fűtetlen hálóban aludtunk, olyan rövid volt a takaróm, hogy nem tudtam alatta kinyújtózkodni. Az egyetlen magyar voltam a csapatban, ami hónapokig azt jelentette, hogy senkivel sem tudtam szót váltani – se kérdezni, se válaszolni. A csehszlovák, lengyel és kelet-német fiúk ugyan próbálkoztak barátkozni, de amikor látták, hogy ott ülök, mint egy süket, csak legyintettek rám. Egy nulla voltam abban a közegben. Két évig tartott ez a szótlanságom; minden visszafelé fejlődött, befelé fordultam. Egy évig meg se tudtam szólalni. Aztán meg már nem akartam. Újabb egy évnek kellett eltelnie ahhoz, mire beszélgetni mertem.”{9}

Ekkorra már mintegy harmincad magával áthelyezték egy erdő közepében lévő régi kúriaépületbe, ahol egy ötvenes férfi tanította őket, miközben a felesége főzött rájuk. Addigra már valamennyire tudott németül, ám fogalma sincs, miként mehetett a tanulás. A lényeg, hogy haladt. Majd amikor a szülei megtudták, hogy a Nürnbergtől délkeletre fekvő Kastl faluban működik egy bentlakásos magyar középiskola, beíratták oda.

Kastl előképe a Passau melletti Waldwerke barakktáborban a negyvenes évek végén beindított „nyolcosztályos” gimnázium volt, ami a gyakorlatban azt jelentette, hogy egy-egy asztalhoz ült le egy-egy osztály, és a méretes tanteremben a nyolc tanár úgy tanított egyszerre, hogy az asztalokat csak kartonfalak választották el egymástól. A visszaemlékezések szerint Egyedül Pajor tanár úr, a cserkész vitte ki, ha lehetett, a diákjait a szabadba – matematika órára.

Jó barátjával, Molnár Gyula „Olasz”-szal, aki Kastl-ba érkezésekor rögtön szárnyai alá vette az elanyátlanadott Bélát (becenevén Mazsolát)

A waldwerkei menekülttábort 1951-ben feloszlatták, a magyar iskola ekkor az Allgäu tartománybeli Lindenbergben egy használaton kívüli kis hotelbe költözött, majd 1954-ben tevékenységét az addig menekülteknek szállást adó bauschlotti vadászkastélyban folytatta tovább. Az átalakított baden-württembergi épülethez nagy park is tartozott, mely már a sportolást is lehetővé tette. Aztán az 1956-os újabb menekülthullám után a bajor kormány felajánlotta az akkor már közel egy évtizede tevékenykedő Magyar Iskolaegyesületnek, hogy Kastlban, a nyolcszáz esztendős egykori bencés rendi erődkolostorban kapjon végleges elhelyezést az iskola. Az épületegyüttest úgy korszerűsítették, hogy abban külön fiú- és lányinternátust alakítottak ki (többek között felépítettek egy új szárnyat), és 1958 márciusában itt nyitotta meg kapuit Nyugat-Európa egyetlen, évtizedeken keresztül folyamatosan működő magyar nyelvű gimnáziuma, amelyben annak 2006-os bezárásáig öt kontinens huszonkét országából tanultak magyar származású vagy a magyarsághoz valamilyen módon kötődő diákok.

1968-ban a kastli internátusban „saját ” íróasztalánál

Béla későbbi barátja, a szintén Kastlban végzett – az elmúlt évtizedekben műfordítóként tevékenykedő – Deréky Géza emlékei szerint a háromszázhúsz diák nagyjából egyharmada lehetett lány, akik a tetőtérben laktak, míg a masszív épületegyüttes két szintjét a fiúk foglalták el. Szociológiai értelemben hármas tagozódást lehetett megfigyelni: egyrészt odajártak a második világháború után kivándoroltak Nyugat-Németországban született gyerekei (ők alkották a többséget), másrészt az Egyesült Államokban élő emigránsok gyermekei, harmadrészt a Magyarországról frissen érkezettek. Az Atlanti-óceán túloldaláról elsősorban azok a hazafias érzelmű emigránsok küldték ide a gyerekeiket, aki szerették volna, hogy leszármazottaik katolikus vagy protestáns magyar szellemben nevelkedjenek.

Farsangi bál Kastl-ban a Frozen Mash zenekarral (középen Maczky László, aki „bevitte” Bélát a sötétkamrába

A német állami és egyházi pénzügyi támogatások mellett a Kastli Magyar Gimnázium a diaszpórában élő magyarság áldozatkész pénzügyi és tárgyi adományai révén válhatott egy olyan iskolává, ahol a Nyugat-Európában élő magyar származású diákok százai, összességében három generációja juthatott bajor érettségihez. Még ha az iskola – amit a diákok egymás között csak Kasztlinak hívtak – fennállása első évtizedeiben állandó anyagi gondokkal küzdött is, hisz a javarészt menekült szülők egyáltalán nem, vagy alig tudtak tandíjat és internátusdíjat fizetni.

Deréky Géza: „Vannak emberek, akikben a gyermekkor színtere, mítoszokkal, rejtelmekkel, csodálatos alakokkal, hangulatokkal és félelmekkel teli világa különleges erővel él és hat tovább, bárhogy alakuljon is életük. Kiszakítva-kitaszítva a számára kedves világból, ez a fajta ember még sokáig érzi, hordozza a szakadás okozta sebet, amint helyét keresve bolyong a világban. Ilyen otthontól megfosztott kamaszok voltunk mi is, amikor Kása Bélával megismertük egymást a hatvanas évek közepén a németországi magyar gimnázium tanulóiként. Kása Béla számára az Ormánság, a dél-baranyai kis falu, Vajszló jelentette a gyerekkor elvesztett világát, számomra Tokaj-Hegyalja vidéke. Mindketten hordoztunk magunkban egy, a lelkünk mélyén őrzött kincset, titkot, amit csak egymással osztottunk meg. Ez kötött össze bennünket ott az iskolában, ez pecsételte meg barátságunkat.”{10}

Kása Béla: „Kastl minden szempontból jobb hely volt, mint előtte bármi, ahol tanultam. De azért innen is csak a húsvéti és nyári szünetekben, illetve karácsonykor mehettünk haza. Kemény kiképzést kaptunk, a közös esti ima előtt egy rossz jegyért tíz nádpálcaütés járt a pizsamás fenékre, »Rettenetes« Ivántól. Ott derült ki, milyen sok a pótolni valóm. Ami azt jelentette, hogy az első időkben a szabadidőmben is gyakorta tanulnom kellett, hogy behozzam a lemaradásomat. Naponta másfél órára hagyhattuk el a régi, dupla falú erődtemplomban kialakított internátust, ahol a lányokat teljesen elszigetelték tőlünk. Ha valami rosszat tettünk, »bevágtak leprára«, azaz a kimenő helyett mosogathattunk, vécét pucolhattunk. Sokszor jártam így. Korábban se angolt, se latint nem tanultam. De még ez is sokkal jobb volt, mint »kint az életben«. Számomra felért egy menedékhellyel. Tudtam magyarul beszélgetni, magyarul olvasni, a néptánccsoportba is beléptem, megtanultam táncolni. Még ha közben annyi tananyaggal terheltek is meg bennünket, hogy még véletlenül se legyen időnk másra (csajokra, zenére) gondolni.”{11}

{1} A szerző interjúja, 2020

{2} Íves Könyvek 15., 1996

{3} A szerző interjúja, 2019

{4} A szerző interjúja, 2019

{5} Csomós Péter (1944–2013) Fenyő Miklós zenekarában, a Hungariában gitározott 1967 és 1971 között. Később zenélt a Juventusban és a Tűzkerékben is.

{6} Az először 1948-ban egy hollywoodi cowboy-filmben felcsendülő (Ghost) Riders in the Sky című dalt később számos előadó – köztük Johnny Cash és a Shadows – is műsorára tűzte.

{7} ifj. Jancsó Miklós (1952) operatőr

{8} A szerző interjúja, 2019

{9} A szerző interjúja, 2019

{10} Íves Könyvek 15., 1996

{11} A szerző interjúja, 2019