A földi élet hálózata

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
David Attenborough: Living Planet
William Collins, an imprint of HarperCollinsPublishers, London, 2021

Fordította Makovecz Benjamin

First published in Great Britain by William Collins Sons & Co. Ltd. and BBC Books: a division of BBC Enterprises Ltd. in 1984
Fully updated and republished by William Collins in 2021
Text © David Attenborough Productions Ltd, 1984, 2021
Hungarian translation © 2022 Makovecz Benjamin
Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Fotók © egyéni jogtulajdonosok (lásd A képek forrásainál)
Borítóterv © Gerhes Gábor
Borítófotó © Alex Mustard/2020VISION/naturepl.com

ISBN 978 963 355 963 5

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Szalay Marianne
Szerkesztette Polgár Anita
A szöveget gondozta Darida Benedek és Zsarnay Erzsébet
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

Ez a könyv a BBC televíziós sorozata nyomán született meg. Folytatása az Élet a Földön című kiadványnak és sorozatnak, amely megpróbálta feltárni, hogy hárommilliárd évvel ezelőtt hogyan keletkeztek bolygónk növény- és állatfajai, bemutatta az állatok különböző csoportjainak történetét, az emlősök elterjedését, illetve az ember megjelenését.

Ez a kötet a mostani világot tanulmányozza: azt vizsgálja, hogy az ősi csoportok leszármazottai és az új fajok hogyan foglalták el a mai Föld rendkívül változatos élettereit. Az előző és az új elbeszélés szálai olykor eggyé fonódnak, ebben az írásomban azonban a növény- és állatfajok káprázatos sokféleségének hála a legtöbb esetben új példákat, előzőleg nem említett fajokat mutathatok be.

Igyekeztem megőrizni a megszokott hangvételt; amennyire csak tudtam, kerültem a tudományos kifejezéseket, nem terheltem a szöveget latin elnevezésekkel. Összeállítottam azonban egy név- és tárgymutatót, amelyben azok az olvasók, akik a könyvben szereplő növény- és állatfajok család, nem és faj szerinti besorolására is kíváncsiak, minden élőlényt megtalálhatnak oldalszám szerint, tudományos elnevezésükkel együtt.

Jelen kiadvány szövege a filmsorozat egyes epizódjainak forgatásával egy időben keletkezett, vagyis egyik sem ered a másikból. Sokkal inkább afféle unokatestvérek, ugyanannak a kutatási vonalnak és éveken át tartó utazásnak a leszármazottai. Így aztán – amint az ilyenfajta rokonok között természetes – vannak köztük hasonlóságok és különbözőségek is. Őszintén remélem, hogy erősítik egymást.

Bevezető

A Kali Gandaki folyó a világ legmélyebb szurdokán hömpölyög keresztül. Ha Nepál felől tekintünk fehéren habzó vizére, a Himalája fő vonulata felé, úgy tűnik, mintha ott, a jégpáncélba burkolózó, hófödte csúcsok között fakadna. Közülük a legmagasabb, a több mint nyolcezer méteres Dhaulagiri a Föld ötödik legmagasabb égre törő hegycsúcsa. A tőle harmincöt kilométernyire magasodó Annapurna mindössze pár méterrel alacsonyabb – akár ott, a szédítő szikla- és jégtorlasz déli lejtőin is eredhetne a habosan kavargó folyó. Nos, nem így áll a dolog. A Kali Gandaki átzuhog a két csúcs között, medre jó hat kilométernyire húzódik a csúcsok alatt.

A nepáliak sok-sok évszázada tisztában vannak azzal, hogy a Himaláján át a folyóvölgy mentén vezet az út egészen Tibetig. A nyár folyamán öszvérkaravánok kúsznak fel a széljárta sziklaösvényeken, az állatok marján vörös lószőrbokréták, nyergükről hosszú fonalon piros bojtok lengenek; hatalmas zsákokban árpát és hajdinát, teát és szövetet cipelnek, amit az emberek gyapjúra és sóra cserélnek el odafent.

A völgy legmélyebb része annyira meleg és párás, hogy az ott élők banánt termesztenek. Az erdő olyan buja, mint a trópusi esőerdők. A Chitwan Nemzeti Parkban és a Valmiki Tigrisrezervátumban orrszarvúk legelésznek, a sűrű bambuszerdőségekben tigrisek osonnak. Ahogy aztán egyre feljebb hágunk, folyamatosan változik a növényvilág. Amikor elérjük az ezer métert, megjelennek az akár tíz méter magasra is megnövő, göcsörtös törzsű rododendronok. Ezek áprilisban szinte lángra lobbannak a bíborvörös virágoktól, a napsütésben fémesen irizáló tollazatú nektármadarakat csábítva magukhoz, amelyek hajlott csőrüket mélyre mártogatva szívogatják a nektárt, és közben annak rendje és módja szerint egyik fáról a másikra szállítják a virágport. A mohó langurok két marokkal ragadják meg és tömik a szájukba a virágokat. A talajszinten orchideák, íriszek, trombitára emlékeztető kontyvirágok és kankalinok burjánzanak. Ahol a sűrű lombkoronán átszökő napsugarak átmelegítik a köveket, parányi gyíkocska sütkérezik. Az erdő mélyén, az aljnövényzetben vagy az ágakon megpillanthatjuk a világ egyik legkáprázatosabb színezetű madarát, a fácán nagyságú szatírtyúkot, amely ultramarinkék mellénnyel és apró fehér pettyekkel teliszórt, mély bíborvörös tollakkal büszkélkedik.

Az erdő buja élővilágát a bőséges esőzés teremtette meg és tartja fenn. Az India felől érkező monszunszelek a völgy fölé sodorják a felhőket, amelyek egyre feljebb emelkedve lehűlnek, a bennük lévő vízpára kicsapódik, és özönvízszerű esőként hull alá. A Kali Gandaki völgye a világ egyik legcsapadékosabb területe.

Ám egyszer ez a buja erdő is véget ér. Kétezer-ötszáz méteres magasságban megritkulnak a rododendronok, csupán néhány kisebb folt marad a szélvédett lejtőkön. Helyüket átveszik a tűlevelűek – a himalájai és a butáni selyemfenyő. Leveleik nem olyan szélesek, mint a rododendronéi (amelyeken felhalmozódik a hó, sőt a hatalmas teher olykor derékba is töri a fákat), hanem hosszúak, keskenyek és ellenállóak; kibírják a rendkívüli hidegeket, lesiklik róluk a hó. Ezekben a tűlevelű erdőségekben – ha szerencsések vagyunk – megpillanthatunk egy-egy vörös pandát: a rókaszínű, bozontos fekete gyűrűs farkú, fején ezüstösen világos szőrzetű jószág madártojást, bogyókat, rovarokat vagy egereket keresgélve mászkál az ágakon. Talpát finom, gyapjas szőr borítja, így a hólepte talajon és a nyirkosan csúszós ágakon is magabiztosan mozog.

Újabb félnapi kapaszkodás után kiérünk a fenyőerdő övezetéből, és egyúttal magunk mögött hagyjuk az emlősöket és madarakat is, amelyeknek – közvetlenül vagy közvetve – a fák nyújtanak élelmet meg menedéket. A sziklás hegyoldalakon már csak itt-ott találunk némi csenevész növényzetet: borókát vagy homoktövist. A folyó is összezsugorodott, sekély patakocskaként kanyarog kavicsos medrében. A völgy viszont hihetetlenül tágas, a szélessége még itt is több mint egy kilométer. A folyó nem sokkal nagyobb, mint az év más időszakaiban, mert idefent csak kevéske csapadék táplálja – a legtöbb nedvesség már jóval kisebb magasságban lehullott. És éppen ez a Kali Gandaki első nagy rejtélye: hogyan vághatott magának ilyen roppant mélységű völgyet egy ennyire aprócska folyó?

Errefelé már nemigen élnek állatok. A gyíkoknak túl hideg van, a langurok meg nem találnak ennivalót. Valójában naphosszat sétálhatnánk itt anélkül, hogy néhány havasi csókán és a magasból a hegyoldalakat fürkésző fakókeselyűkön kívül egyetlen állatot is megpillantanánk. Jelenlétük azonban félreérthetetlenül mutatja, hogy élnek azért itt állatok, hiszen másképp a keselyűk is éhen vesznének. A sziklák között kétségkívül rágcsálók élnek, a kőtörmelékkel borított lejtőkön itt-ott csomókban növekvő füvet mormoták meg pikák rágicsálják. A növényzet azonban annyira gyér, hogy csak nagyon kevés állatnak elegendő; az a néhány faj, amely képes volt alkalmazkodni az itteni életkörülményekhez, igen alacsony egyedszámban van jelen itt. A tahr rokona a juhnak és a kecskének is, de talán inkább a kecskéhez áll közelebb. Még náluk is ritkább a rájuk vadászó ragadozó, a hópárduc, az egyik legszépségesebb macskaféle. Vastag, krémszínű bundáját szürke foltok mintázzák, puha talpát szőrpárnák védelmezik a hidegtől és az éles kövektől. Télen visszahúzódik az alacsonyabban fekvő erdőségekbe, de nyáron akár ötezer méteres magasságig is felhatol.

Itt már igen ritkák a komoly esők, de szinte szakadatlanul fúj a csontig hatoló, jeges szél. Most már háromezer méter fölött vagyunk, és aki a völgy legalsó részei felől napokon át tartó mászással jutott fel idáig, minden bizonnyal érzi, hogy ritkább, hígabb lett a levegő. Az ember hideget érez a tüdejében, és hiába zihál, mintha kifogyna a lélegzete. Talán a feje is fáj, és általában kutyául érzi magát. Néhány nap pihenés után aztán hozzászokik, a legrosszabb tünetek elmúlnak. De aki lentről jön, soha nem lesz olyan erős, kitartó és munkaképes, mint az öszvérek gazdái, akik itt születtek, ebben a magashegyi környezetben.

Ilyen magasságban még az öszvérek is nehezen viselik a rájuk rakott terheket. Az itteniek már egy szívósabb igásállatot, jakot tartanak. A jakok valaha vadon éltek, népes csordákban legelésztek a Tibeti-fennsíkon. Mára háziasították őket, málhát cipelnek, ekét húznak. A bundájuk olyan vastag és meleg, hogy jó részét a nyári hónapokban le is vedlik, nehogy túlhevüljenek; egész életüket olyan magasságban töltik, ahol – az ember kivételével – egyetlen emlősállat sem tud megmaradni.

És itt váratlanul megnyílik a völgy. Magunk mögött hagytuk az Annapurna és a Dhaulagiri csúcsait, amelyeket pár nappal korábban, a rododendronerdő lombkoronájának résein át pillantottunk meg, mint sok-sok kilométerrel fölöttünk meredező, fehéren ragyogó piramisokat. Előttünk lefelé lejt a hólepte vidék, a láthatáron húzódó barna sáv már Tibet félszáraz síkvidéke. Szépen keresztülsétáltunk a világ legmagasabb hegyvonulatán.

És itt derül fény a Kali Gandaki egyik rendkívüli jellegzetességére. Úgy tűnik, mintha fordított irányban folyna. A folyók a magas hegyekben erednek, lezúdulnak a lejtőkön, újabb patakok, folyócskák futnak beléjük a vízgyűjtő területeken, így folytatják útjukat a síkság felé. A Kali Gandakinál éppen fordítva áll a dolog. A Tibeti-fennsík peremén ered, és egyenesen a hegység felé indul. Kanyarogva fut a szirtfalak között, miközben kétfelől egyre magasabbra szöknek a csúcsok. Csak miután átjutott közöttük, akkor ér el egy viszonylag sík vidékre, ahol a Gangesszel egyesülve jut el a tengerig. Ha az ember magasan a völgy oldalában, a forrás közelében áll, és végigtekint a fénylő szalagon, ahogy ezüstös kígyóként tűnik el a messzeségben, egyszerűen képtelen elhinni, hogy ez a folyó átvághatta magát az óriási hegyvonulaton. De hát akkor hogyan követheti ezt az útvonalat?

A válasz ott hever a lábunk előtt, a törmelék között. A kőzet porlékony, könnyen hasadó homokkő, benne megszámlálhatatlan, csigaházra emlékeztető, laposan feltekeredett héj – a legtöbb alig néhány centiméteres, de akadnak akkorák is, mint egy kocsikerék. Ezek a réges-rég kihalt ammoniteszek százmillió évvel ezelőtt hihetetlen számban és sokféleségben fordultak elő. Anatómiai felépítésük és a maradványaikat tartalmazó kőzetek összetétele alapján bizonyosak lehetünk benne, hogy a tengerekben éltek. Csakhogy itt, Ázsia szívében nemcsak nyolcszáz kilométernyire vannak a tengertől, de vagy négy kilométerrel magasabban is.

A geológusok és geográfusok egészen a 20. század derekáig hevült vitákat folytattak arról, hogy miként alakulhatott ki ez a látszólag képtelen helyzet. Ma már senki sem vonja kétségbe a magyarázatot. Valaha tenger hullámzott a délen húzódó indiai és az északon fekvő hatalmas ázsiai kontinentális tábla között, melynek vizében óriási számban éltek az ammoniteszek. A két szárazulat folyói által hozott üledék rétegekben gyűlt fel az óceánfenéken. Az elpusztult ammoniteszek elsüllyedt házait belepte a rájuk rétegződő iszap és homok. A tenger azonban évről évre, évszázadról évszázadra keskenyebb és keskenyebb lett, mert az indiai kontinens lassan közeledett az ázsiai szárazulat felé. A tengerfenék a folyamat során összetöredezett és felgyűrődött, így a tenger egyre sekélyebb is lett. A két kontinens közeledése pedig folytatódott; az ekkorra már homokkővé, mészkővé és agyagpalává tömörödött üledékrétegek mindjobban fölemelkedtek, és végül hegyekké, hegységekké magasodtak. Az emelkedés persze szinte elképzelhetetlen lassúsággal ment végbe. Némelyik ázsiai folyó, amelyik korábban dél felé tartott, egyszer csak nem tudott többé felmászni a lassan megemelkedő terepen; irányt váltott, kelet felől kerülte meg a gyermek-Himaláját, és végül egyesült a Brahmaputrával. A Kali Gandaki azonban elég bő vizű és gyors volt ahhoz, hogy folyamatosan átvágja magát a lassan emelkedő, puha kőzeteken. Így jött létre a ma látható roppant szurdok, amelynek falain jól kivehetők a meggyűrődött, töredezett üledékrétegek.

A folyamat évmilliókon át tartott. Tibet, amely a két kontinens összeütközése előtt bőséges csapadékkal öntözött síkvidék volt Ázsia déli peremén, nemcsak a magasba emelkedett, de az esőzések is meggyérültek. Elvonta őket a növekvő hegység, lassan kialakult a mai száraz és hideg sivatag. A Kali Gandaki felső folyásánál alig esik némi eső, pedig egykor éppen a víz ereje vájta ki a mély szurdokot; a hajdanvolt tenger helyén ma a világ leghatalmasabb hegysége magasodik, kőzeteiben az egykor itt élt ammoniteszek maradványaival. A folyamat még ma is tart. India továbbra is lassan, évi nagyjából öt centiméteres sebességgel tolódik észak felé, a Himalája csúcsai pedig évente körülbelül egy milliméternyivel lesznek magasabbak.

A tenger szárazfölddé alakulása úgy hatvanötmillió évvel ezelőtt vette kezdetét. Ez az idő felfoghatatlanul távolinak tűnik nekünk, embereknek, akik mint faj mindössze alig félmillió éve létezünk – vagyis a földi élet történetében új jövevények vagyunk. Végül is hatszázmillió évvel ezelőtt történt, hogy az ősi tengerekben kezdetleges felépítésű állatok jelentek meg, a kétéltűek és a hüllők pedig kétszázmillió évvel ezelőtt hódították meg a szárazföldet. Pár millió évvel később tollas-szárnyas madarak népesítették be a levegőt, és nagyjából ugyanebben az időben megjelentek a szőrtakarót viselő meleg vérű emlősök is. Hatvanhatmillió évvel ezelőtt egy rettenetes katasztrófa elpusztította a nem madár típusú dinoszauruszokat. Ezután a madarak, később pedig az emlősök vették át az uralmat a szárazföld fölött. Ez a helyzet napjainkban is.

Amikor tehát az indiai kontinens ötvenmillió évvel ezelőtt elérte Ázsiát, a növény- és állatvilág ma ismert fő csoportjai már csaknem mind léteztek, sőt a nagyobb családok is. Minden földrészen egészen egyedi, színes és változatos flóra és fauna élt, ugyanakkor a hüllők kihalása óta elszigetelten fejlődő hatalmas szárazulaton, Indiában sokkal gyérebb volt a magasabban fejlett fajok száma, mint Ázsiában. Amikor a két földrész vagy negyvenmillió évvel ezelőtt találkozott, és megkezdődött az új óriáshegység felemelkedése, a kétféle növény- és állatvilág terjeszkedni kezdett, és elfoglalta az újonnan feltáruló vidéket.

Ázsia területét ebben az időben – akárcsak ma – jórészt esőerdők borították; az ott élő növényeket és állatokat kedvező élettér várta az újonnan felmagasodó hegyek lábánál. A magasabb régiókban azonban új világ tárult fel, amely korábban nem létezett sem Ázsiában, sem Indiában. A terület meghódításához az élő szervezeteknek meg kellett változniuk. Olykor egészen csekély mértékű alkalmazkodás is elegendőnek bizonyult. A meleg éghajlatú síkvidéken élő langurok például valamivel vastagabb bundát növesztettek, s máris felköltözhettek a hideg rododendronerdőségekbe az ottani leveleket, gyümölcsöket fogyasztani. A legelésző állatoknak, például a tahr ősének sem volt szükségük lényegesebb változásra – ők is vastagabb szőrzetet növesztettek. A síkvidéki leopárd rokonának, a hópárducnak ugyanakkor nemcsak vastagabb lett a bundája, de erősen ki is világosodott, hogy a szürkés színvilágú hegyoldalakon vagy a hóban észrevétlen maradhasson, és kisebb állatokra: tahrokra vagy mormotákra vadászhasson az alanti esőerdőkben élő antilopok és jakok helyett. A madarak, például a fakókeselyűk továbbra is odafent köröztek; nem okozott nehézséget nekik, hogy felhatoljanak a legmagasabban fekvő völgyekbe, ahol még találtak maguknak ennivalót.

Az új környezettípusok és életközösségek már réges-régen létrejöttek és megszilárdultak, amikor vagy ötvenezer évvel ezelőtt megérkezett az ember. A völgyek mentén felfelé hatolva neki is alkalmazkodnia kellett a változó körülményekhez, de a hideg elviseléséhez – a többi állattól eltérően – nem a saját testét kellett átalakítania. Kizárólagosan emberi adottságai – rendkívüli intelligenciája és kézügyessége – lehetővé tették, hogy meleg ruhát készítsen és tüzet gyújtson, a ritka levegő és az oxigénhiány okozta nehézségeket azonban ilyen találmányokkal nem, csak a szervezet fiziológiai megváltozásával lehetett leküzdeni. Ezek a változások pedig valóban be is következtek. A ma itt élő emberek vére harminc százalékkal több vörösvértestet tartalmaz, mint a tengerszinten élőké, így sokkal több oxigént tud megkötni, és a szervezet minden részébe eljuttatni. A Tibeti-fennsíkon élő emberek vérét érintő sajátos genetikai jellegzetesség feltehetően az ősi múltban itt élt, mára kihalt emberfajjal való keveredés következménye. Az itteniek mellkasa és tüdeje szokatlanul nagy, ezért egy-egy lélegzetvétellel jóval több levegőt képesek beszívni, mint az alacsonyabb régiókban élők, de még ők sem alkalmazkodtak maradéktalanul a magashegyi élethez. Hatezer méter fölötti magasságban az asszonyok nem képesek gyermeket szülni; a levegő itt már annyira híg, hogy a méhben fejlődő magzatnak nem jut elegendő oxigén az életben maradáshoz.

A Himalája létrejötte, illetve a növények és állatok itteni megtelepedése csak egyetlen példa bolygónk szüntelen változására. A hegyek folyamatosan keletkeznek, ugyanakkor koptatják, pusztítják is őket a folyók és gleccserek. A folyók eliszaposodnak, és megváltoztatják folyásukat. A tavakat feltölti az üledék, elmocsarasodnak, végül teljesen eltűnnek a síkvidékben. Nem India az egyetlen kontinens, amelyik vándorol a Föld felszínén. Minden földrész sodródik, egyesül másokkal, vagy feldarabolódik a felfoghatatlanul hosszú geológiai korszakok során. Ahogy földrajzi elhelyezkedésük változik – közelebb kerülnek az egyenlítőhöz, vagy éppen a sarkok felé mozdulnak el –, az esőerdővel borított területek tundrává változnak, a füves síkságok elsivatagosodnak. A napsütés erejét és időtartamát, a tengerszint fölötti magasságot, a csapadék mennyiségét vagy a hőmérsékletet érintő változások hatnak az adott vidéken élő növényekre és állatokra, átformálják az életközösségeket. Egyes fajok megváltoznak és fennmaradnak, mások, amelyeknek nem sikerül az alkalmazkodás, kipusztulnak.

A környezet hasonlósága hasonló alkalmazkodási formákat eredményez: a világ távoli részein élő, egymással rokonságban nem álló állatfajok egészen hasonlóvá fejlődhetnek. Az Andok hatalmas virágainak nektárját szívogató aprócska, ragyogóan színes tollazatú kolibri nagyon hasonlít a Himalája völgyeiben élő, egészen más családhoz tartozó nektármadarakra; a vastag gyapjas andoki igásállat, a láma pedig valójában a teve rokona, nem pedig a szarvasmarháé, mint a himalájai jak.

Úgy tűnik, mindössze két jelentősebb környezettípus marad igen hosszú időszakokon keresztül változatlan: az esőerdő és az óceán. Ám a kontinensek vándorlásával még a trópusi őserdők is átalakulnak, a földrészek egyesülésével vagy feltöredezésével pedig a meleg és sekély, partközeli tengerek kiterjedése is megváltozik. Ezekben az életterekben ráadásul a biológiai tényezők is folyamatosan módosulnak; az evolúció újfajta szervezeteket hoz létre, s ezekkel szembesülve a meglévőknek a fennmaradás új fortélyait kell kifejleszteniük.

Így aztán a bolygó minden tájának – a legmagasabban és a legalacsonyabban fekvő vidékeknek; a legmelegebbeknek és a leghidegebbeknek; a víz mélyének és a szárazföldnek is – megvan a maga sokszereplős, kölcsönösen egymásra épülő és egymástól függő élővilága. Ez a könyv arról szól, hogy az alkalmazkodás képessége miként tette lehetővé, hogy az élő szervezetek végtelenül változatos életteret kínáló bolygónkat benépesítsék.

1 A Föld kohói

A Himaláját és a bolygó hegységeit felgyűrő roppant erők emberi szemmel követhetetlen lassúsággal fejtik ki hatásukat, olykor azonban semmihez sem fogható, rémítő drámaisággal bizonyítják jelenvalóságukat. A föld megremeg, és izzó, folyékony kőzetanyag robban a magasba.

Ha az előtörő láva súlyos, fekete bazalt, akkor az adott területen sok évszázada folyamatos lehet a vulkáni tevékenység. Ilyen hely például Izland szigete, ahol nem múlik el év komolyabb kitörés nélkül. A szigetet keresztül-kasul átszelő hatalmas repedésekből olvadt kőzet bugyog elő. Gyakori, hogy az izzó bazalt megállíthatatlanul áradó tömege óriási területeket áraszt el, lehűlés közben recsegve-ropogva darabokra hasadozik, és előrenyomuló felszínéről nagy dübörgéssel hullik le a törmelék. Máskor egészen folyékonyan tör elő az izzó kőzet; a széle mélyvörös, a belső részein ragyogó sárga. A pokoli szökőkút mint gigászi sugárhajtómű, fülsiketítő robajjal akár ötvenméteres magasságba is fellövell. A kürtő körül fröcsög az olvadt bazalt. A lávafoszlányok még ennél is magasabbra jutnak, elsodorja őket a süvítő szél, majd durva, szürke rétegként a közeli sziklákra rakódnak. Ha jó irányból érkezünk, a hő és a hamu nagy részét elfújja előlünk a szél, és akár ötven méterre is megközelíthetjük a kitörést anélkül, hogy az arcunk megperzselődne. Ám ha a szélirány megfordul, rögtön hamueső hullik ránk. A jókora, vörösen izzó kövek és lávafoszlányok nagy dübbenéssel zuhannak a földre, sisteregve olvasztják meg a havat maguk körül. Ilyenkor jól teszi az ember, ha nagyon figyel a repülő lövedékekre – vagy biztonságos távolságba szalad.

A kürtő körül mindent elborít a lehűlt, fekete láva. A bordás, hólyagos felszín repedésein át jól látható, hogy pár centiméternyi mélységben még mindig vörösen izzik az anyag. A felszabaduló gáz itt is, ott is óriási buborékokat képez a lávában, a tetejük olyan vékony, hogy éles reccsenéssel könnyen beszakad a lábunk alatt. Ha az ember az ijedség mellett a nyugtalanító szagú gázok miatt is úgy érzi, hogy nem kap elég levegőt, legokosabb, ha nem merészkedik tovább. Úgyis elég közel jár már ahhoz, hogy megpillantsa a félelmetesen hömpölygő lávát. A folyékony kőzet olyan erővel tör föl a mélyből, hogy rengő domborulatot alkot. Ebből ered az olykor húsz méter szélességet is elérő lávapatak, amely ijesztő, helyenként száz kilométeres óránkénti sebességgel zúdul le a lejtőn. A bíborszínben izzó folyó baljós, vörös fénnyel derengi be az éjszakát: felszíne gázbuborékoktól rotyog, fölötte vibrál a levegő a forróságtól. A két széle pár száz méterrel odébb lehűl és megszilárdul; innen már fekete sziklapartok között hömpölyög tovább a pokoli folyó. Még távolabb az egész felszín megdermed, de a láva tovább kúszik a kéreg alatt, nem csak azért, mert viszonylag alacsony hőmérsékleten is folyékony marad, hanem mert kétfelől a kemény, tömör falak, fölül pedig a megszilárdult héj hőszigetelőként lassítja a további lehűlést. Amikor napok vagy hetek múlva leáll a kitörés, a láva még jó darabig folyik lefelé, amíg ki nem ürül a hatalmas, girbegurba kőalagút. Ezek az úgynevezett lávaalagutak akár tíz méter magasak is lehetnek, és több kilométeren át kanyarognak fel, a kürtő felé. Ilyen alagutak a Holdon és a Marson is találhatók, ami remekül példázza, hogy hasonló folyamatok hasonló jelenségeket, alakzatokat hozhatnak létre.

Izland az egyik tagja annak a vulkáni eredetű szigetláncnak, amely egészen az Atlanti-óceán közepéig húzódik dél felé. Tőle északra fekszik a Jan Mayen-sziget, délre az Azori-szigetek, az Ascension-sziget, a Szent Ilona-sziget és a Tristan da Cunha-szigetcsoport. A lánc sokkal kevésbé szaggatott, mint amilyennek a térképek mutatják, mert mélyen a tenger felszíne alatt számos további vulkán sorakozik. Mindegyik az óceán közepén keletről Afrika és Európa, nyugatról a két Amerika között végigfutó hosszan elnyúló vonalon helyezkedik el. A törésvonal két oldalán vett talajminták azt mutatják, hogy a vastag iszapréteg alatt a fenék anyaga bazalt, ugyanolyan, mint ami a vulkánokból kerül a szabadba. Minthogy pedig a minták kora kémiai elemzéssel meghatározható, ma már tudjuk, hogy minél messzebbre van a származási helyük a középvonaltól, annál régebbiek. Voltaképpen ez a vulkáni láncolat hozza létre az óceánfenék anyagát, ami kétfelé, keleti és nyugati irányban lassan és folyamatosan távolodik tőle.

A mozgást előidéző mechanizmus lent, a Föld mélyében működik. Kétszáz kilométeres mélységben – a földköpenyben – akkora a forróság, hogy a kőzetek folyékonnyá válnak. Még mélyebben a bolygó fémes magja még ennél is forróbb, aminek következtében lassú felszálló áramlatok keletkeznek a fölötte elhelyezkedő rétegekben. Ezek felemelkednek a törésvonal mentén, mindkét irányban szétterjednek, és mint a puding dermedt bőrét, tolják maguk előtt a bazalt óceánfeneket. A földkéregnek ezek a mozgó táblái a litoszféralemezek; többségük jókora földhányásként hordozza a hátán a kontinenseket.

Százhúszmillió évvel ezelőtt Afrika és Dél-Amerika összefüggő szárazulatot alkotott, amit jól mutat részben az, hogy egymás felé néző partvonaluk kirakószerűen összeillik, másfelől ezt tanúsítja az óceán két távoli partján fellelhető kőzetek hasonlósága is. Aztán vagy hatvanötmillió évvel ezelőtt egy mélyből felszálló magmaáramlás vulkánok hosszú sorát hozta létre. A hatalmas szuperkontinensen törés keletkezett, és a két fél lassan távolodni kezdett egymástól. Ez a törésvonal a mai Közép-Atlanti-hátság. Afrika és Dél-Amerika mozgása a jelenben is tart, az Atlanti-óceán évről évre néhány centiméterrel szélesebb lesz.

Egy hasonló, Kaliforniától dél felé húzódó törésvonal mentén keletkezett a kelet-csendes-óceáni tengeraljzat. Egy harmadik, amelyik Arábia felől halad délkeleti irányban a Déli-sark felé, az Indiai-óceán fenekét hozta létre. Ennek a törésvonalnak a keleti oldalán helyezkedik el az a lemez, amelyen az indiai kontinens távolodni kezdett Afrikától, és Ázsia felé vándorolt.

A törésvonalakban felfelé mozgó konvekciós áramlatok által szállított anyagnak valahol természetszerűen vissza is kell süllyednie a mélybe. Ez ott megy végbe, ahol egy litoszféralemez a vele szemben mozgó lemezzel találkozik – azaz ahol két kontinens összeütközik. Amikor India megközelítette Ázsiát, a két kontinens között felhalmozódott tengeri üledék összetöredezett, és felgyűrődve létrehozta a Himaláját. Itt tehát a lemezek találkozását elfedi az óriáshegység. Ám valamivel távolabb, ugyanezen a lemezszegélyvonalon délkeleti irányban már csak az ázsiai oldalon láthatunk szárazulatot. A törésvonalat rajzolja ki a Szumátrától Jáván keresztül egészen Új-Guineáig húzódó vulkánok láncolata is.

A lefelé tartó áramlások a mélybe rántják az óceánaljzat kőzeteit, az alásüllyedő tömegek mentén pedig hosszú, mély árkok keletkeznek. Ez történik az indonéz szigetlánc déli oldalán. Ahogy a bazaltplató pereme lesüllyed, rengeteg vizet és üledéket sodor magával, ami az indonéz szárazföldről került az óceánfenékre. Így újfajta anyagok kerülnek a földkéreg olvadt mélységeibe, ezért az indonéz vulkánokból előtörő láva összetétele alapvetően különbözik az óceánközépi törésvonalakban felszínre kerülő bazalttól. Ez az anyag sokkal sűrűbb. Nem ömlik ki a repedésekből, és nem áramlik, mint a folyók, hanem elzárja, eltömi a vulkánok kürtőit. A hatás olyan, mintha egyszerűen eldugaszolnánk egy kazán biztonsági szelepét.

A valaha feljegyzett legpusztítóbb kitörések egyikét éppen egy indonéz vulkán okozta. 1883-ban egy kicsiny, mindössze hét kilométer hosszúságú és öt kilométer széles, Szumátra és Jáva között elhelyezkedő vulkáni szigetecske, a Krakatau füstfelhőket kezdett eregetni. A következő napokban egyre komolyabb kitörések követték egymást. A közelben elhaladó hajóknak a vízfelszínen lebegő jókora habkövek sűrűjén kellett átvergődniük. A fedélzetre hamu szitált, a kötélzeten elektromos kisülések derengtek. Fülsiketítő robbanások kíséretében nap nap után irdatlan mennyiségű hamu, habkő és láva tört elő a kráterből. A föld alatti kamra, amelyből mindez távozott, lassan kiürült. A teteje, amelyet már nem támasztott alá a láva, így nem volt képes megtartani a fölötte lévő óceánaljzat és a víztömeg súlyát, augusztus 28-án délelőtt tízkor beomlott. Sok millió tonnányi víz zúdult az izzó lávára, amire ráadásul rázuhant az összeroskadó sziget kétharmad része is. A bekövetkező robbanás a feljegyzett történelem talán legerősebb hangjelensége volt – kitűnően lehetett hallani még a 3200 kilométernyire lévő Ausztráliában is. Az ötezer kilométer távolságban fekvő parányi Rodriguez-szigeten a brit helyőrség parancsnoka azt hitte, hogy távoli ágyúdörgést hall, és az embereivel tengerre szállt. A robbanás keltette szélvihar hétszer kerülte meg a Földet, mielőtt elcsitult. A legpusztítóbb azonban az az irtózatos méretű hullám volt, amely egy négyemeletes ház magasságáig tornyosulva érte el Jáva partjait. Felragadott egy ágyúnaszádot, csaknem két kilométernyire bevitte a szárazföldre, és egy domb tetején tette le. Egyik falut a másik után söpörte el a sűrűn lakott partvidéken, a halálos áldozatok száma meghaladta a harminchatezret.

A 20. század leghatalmasabb robbanása a Csendes-óceán túloldalán következett be, ott, ahol a Csendes-óceáni-lemez súrlódva találkozik Észak-Amerika nyugati partjaival. Itt is csak az egyik lemez hordoz szárazföldet, és az érintkezés viszonylag kicsiny mélységben megy végbe. Minthogy a kontinenseket a bazaltnál könnyebb kőzetek alkotják, felcsúsznak a lehajló és alásüllyedő óceáni lemezre. A vulkánok sora a szárazulaton belül, a partvonaltól vagy kétszáz kilométernyi távolságban húzódik, és a láva itt is tartalmazza azt az óceáni üledéket, ami rendkívül robbanásveszélyessé teszi ezeket a hegyeket.

A csaknem háromezer méter magas, télen-nyáron hófödte Mount St. Helens egészen 1980-ig szépségesen szimmetrikus kúpjáról volt közismert. Az év márciusában nyugtalanító moraj támadt, és a hegy gőzfelhőket meg füstpamacsokat kezdett eregetni. A csúcs fehér havát szürke sávok csúfították el. Április folyamán egyre sűrűbb lett a felszálló füstoszlop. A legvészjóslóbb az volt, hogy a csúcs alatt vagy ezerméteres magasságban a vulkán északi oldala kezdett kidomborodni. A duzzadás naponta kétméternyivel növekedett. Ezer meg ezer tonnányi kőzet nyomódott kifelé és felfelé. A kráterből napokon át füst és hamu tört elő. Aztán a hegy május 18-án reggel fél kilenckor felrobbant.

Az északnyugati hegyoldal, körülbelül egy köbkilométernyi anyag egyszerűen eltűnt. Az alsóbb lejtőket borító, több mint kétszáz négyzetkilométernyi fenyves fái úgy dőltek ki, mint a gyufaszálak. Óriási fekete felhő emelkedett húsz kilométeres magasságba. A környéken csak kevesen éltek, és többször is figyelmeztették őket a veszélyre, de még így is hatvanan vesztek oda. A robbanás a geológusok becslése szerint 2500-szor volt erősebb, mint az atombomba, amelyik elpusztította Hirosimát.

Tartalom

Előszó

Bevezető

1. A Föld kohói

2. Jégbe dermedt világok

3. Az északi erdőségek

4. Az őserdő

5. Fűóceánok

6. Forró sivatagok

7. Az ég

8. A drága édesvíz

9. A szárazföld peremvidéke

10. Elszigetelt világok

11. Az óceán

12. Új világok

Köszönet

A képek forrásai

Név- és tárgymutató

Képek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0