Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

AZ EMBER, AZ ÍRÓ

ANATOLE FRANCE GONDOLATAI

ANTIK VILÁG

ANTISZEMITIZMUS

CSODA

DEMOKRÁCIA

EGYHÁZ

ÉLET

EMBER

EMLÉKEZÉS, EMLÉKIRATOK

ERÉNY

ERKÖLCS

FÁJDALOM

FANTÁZIA

FÉLTÉKENYSÉG

FRANCIAORSZÁG

GAZDAGSÁG - SZEGÉNYSÉG

GONDOLKOZÁS

GYERMEK

HÁBORÚ

HADSEREG

HALÁL

HIT

IGAZSÁG

IRODALOM

ÍRÓK

JÁTÉK

JÓ ÉS ROSSZ

KÉTKEDÉS

KÖNYVEK

A KOR

KÖZVÉLEMÉNY

KRITIKA

LEÁNYOK

MŰVÉSZET

NAPÓLEON

NÉP

NEVELÉS

A NŐK

OLASZORSZÁG

PÁRIZS

POLITIKA

A SZÉP

SZERELEM

SZÍNHÁZ

TÁRSADALOM

A TERMÉSZET

TÖRTÉNELEM

TUDOMÁNY

A TULAJDON

VALLÁSOK

VÁROS

IRODALOM

A MAGYAR FRANCE-IRODALOM

KÖNYVEK, ÉRTEKEZÉSEK ANATOLE FRANCE-RÓL

ANATOLE FRANCE A SZÍNPADON

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Cserna Andor

FRANCE BREVIÁRIUM
ANATOLE FRANCE ÉLETE,
MŰVEI, GONDOLATAI

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-288-3 EPUB

ISBN 978-963-559-289-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1923

a borító Anatole France (1844 – 1924)
portréja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

AZ EMBER, AZ ÍRÓ

Szeretnék igen nagy kérdőjeleket tenni
minden sor írásom, minden gondolatom után.
Péterke

„Vén otthonülő vagyok. Életemet könyvek között töltöttem és sohasem utaztam. Bánom, hogy elzárkózott és egyhelyben való életet folytattam. Kétségkívül a könyvekből is lehet tanulni, de sokkal többet, ha az ember világot lát. Párizsi vagyok. Negyven év óta lakom ugyanabban a házban és alig járok ki. Igaz, hogy ez a ház a Szajna partján áll, a világ legelső és legszebb pontján. Ablakomból látom a Tuileriákat és a Louvre-t, a Pont Neuft, a Notre-Dame tornyait, az igazságügyi palota tornyocskáit és a Sainte-Chapelle csúcsát. Mind e kövek beszélnek: Franciaország nagyszerű történetéről regélnek. A Szajna-parton lakom, a Quai Malaquais-n, a harmadik emeleten, a képkereskedő házában.”

Emlékeznek rá ugye, ki adja magáról ezt a tömören részletező, pontos leírást, amelynek pár sorában megelevenedik Párizs egész klasszikus diáknegyede, a Rive Gauche nemes hangulata? Bonnard Sylvester ő, a jámbor tudós, könyvmoly, az Institut tagja. Ez a finom érzékenységű, visszavonult életet élő, melegszívű, szkeptikus Bonnard Sylvester - Anatole France.

Kevés író örökítette meg saját alakját, lényét, modorát annyiszor és annyiféleképpen írásaiban, mint a szkepszis modern nagymestere. Regényeiben minduntalan felbukkan önportréja, némelyikben kettős alakban is szerepel, mint például „A vörös liliom”-ban, ahol Dechartre, a szobrász és Paul Vence, az író állítják az olvasó elé Anatole France-ot, a művészt és gondolkodót. És France különös, szervesen fejlődött szkepszise, szelíd iróniája szólal meg az „Histoire contemporaine” Bergeret professzorában, a „Komédiás történet” Trublet orvosában, Coignard Jeromos abbéban, aki két könyvének is hőse lett s a fiatal Anatole France-szal azonos Pierre Nozière, akinek négy kötetben megírt életrajza az autobiográfia legszebb, legmaradandóbb példája marad a világirodalomban. Mindez művészi álarc, amely mögött az író igazi ábrázata csendes mosollyal meghúzódik, álarc, akárcsak France objektivitása, amely tulajdonképpen minden művében áttörő, nyugtalan igazságkeresésben fáradozó, erős szubjektivitását takarja. Legutolsó kötetében, a közel nyolcvanéves bölcs gyermekkori visszaemlékezéseit tartalmazó „Virágzó élet”-ben France részletesen, logikusan megmagyarázza, miért van szüksége írásaiban álarcra. „Választott nevem nem takart el, de jelezte szándékomat, hogy nem kívánok személyesen előtérbe lépni.”

Van ebben az álarcos játékban, amelynek szinte utánozhatatlan mestere France, valami kényelmesség-féle is, de sokkal nagyobb művész, semhogy pusztán ilyen technikai okból választaná ezt a módszert. Az igazság és hűség kedvéért tolja félre az olvasó kutató pillantása elől az írót, aki szerinte nem fontos, mert sokkal fontosabb, hogy megvető bölcselkedése, epikureus vigasztalása, szellemes szkepszise hasson és érvényesüljön.

Ebben a néhány bevezető sorban, mint valami refrén ismétlődik minden szándék ellenére a szkepszis szó. France-nál kikerülhetetlen a használata. Írásaiban a szkepszis, a nyugtalan igazságkeresés a leglényegesebb tényező, ez a minden idealizmusnak ősforrása, amely a francia irodalomban Montaigne-nál indult el és Pascalon, Voltaire-en, Renanon át jutott Anatole France-ig, akiben tökéletesebben van meg a világosság, logika, mint korának bármelyik írójában. France a szkepszis modern nagymestere ma is, mint fehér hajú, nyolcvanéves aggastyán, aki ugyanazzal az epikureusi bölcsességgel nézi az idők folyását, mint félszázaddal ezelőtt. És nagy mestere a modern irodalomnak, ámbár nem nyomta arra egyéni bélyegét, nem teremtett iskolát, de minden írásában igazi művész, mély gondolkodó, páratlan tudós és mindenekfölött olyan stiliszta, amilyen alig akad még egy a mai irodalomban.

A Szajna bal partjáról Anatole France már régen átkerült a jobbra. Távol a partok kőkockáitól, amelyek annyiszor visszhangozták lépteit, az előkelő Avenue de Bois de Boulogne egyik csöndes mellékutcájában, örökzöld kerttel körülvetten áll az immár legendás Villa Saïd, Anatole France művészi otthona. Az előcsarnokban üvegszekrény vonja magára a figyelmet. Gyönyörű tanagra-szobrokat rejt magában. A falakat kiváló mesterek képei díszítik, nemes, igazi művészet szólal meg mindenütt, amerre a szem tekint. A földszintről kis lépcső vezet föl az emeletre: itt van a könyvtár, a Bonnard Sylvester történetéből oly meghitten ismert „könyvek városa”, amely ott szerepel France-nak majdnem minden regényében. Teveszőrből készült sárga házikabátjában, selyemturbánnal fején, hasonlatosan azokhoz az enciklopédistákhoz, akikről a tizennyolcadik században a híres Eysen készített pompás rézkarcokat, ül és dolgozik fiatalos frissességgel ma is a közel nyolcvanéves aggastyán.

A rakpart kőkockáitól a bouquiniste-ek ládáitól a Villa Saïd csendes könyvtárszobájáig: ez Anatole France élete. Nem gazdag jelentős eseményekben, nincsenek rendkívüli mozzanatai, nyugodt, egyenletesen folyó, mint France írása és nagy vonásaiban néhány szóval elmondható.

Anatole France 1844. április 16-án született Párizsban. Hivatását szerencsés vérkeverődés döntötte el: az anyja a belga Bruges-ből származott, atyja az angevinsi Noël François Thibault volt, könyvkereskedő a Quai Malaquais 9. sz. alatt. A könyvszerető Thibault, akit ismerősei és vásárlói „pere France”-nak neveztek, elhagyta később polgári hangzású családnevét és részint hazafias felbuzdulásból, részint, hogy a megszokottat törvényesítse, fölvette a France nevet. Így lett a gyermek Anatole- François Thibaultból Anatole France.

Az ifjúságáról, gyermekéveiről, diákkoráról mindent elmond nekünk France abban a négy kötetben, amely gyermekkori visszaemlékezéseit tartalmazza. A könyvek között nőtt fel, atyja boltjában és a rakpart mozgó antikváriusai között, akikre mindig hálával emlékszik vissza, mint első irodalmi nevelőire, a szülői otthonban szívta magába a könyvek szeretetét, amely gyöngéd színekben csendül ki minden írásából és a kis könyvesboltban megforduló írók, gyűjtők, művészek révén már gyermekkorában közvetlen kapcsolatot nyert az irodalommal és a művészettel.

Tanulmányait a Collège-Stanislas-ban fejezte be és kézhez véve végbizonyítványát, a Sorbonne-on akarta folytatni a tanulást, de nem tudta, melyik szakra iratkozzék be. Tépelődései közepette érte az egyik régi párizsi könyvkiadónak, Alphonse Lemerre-nek ajánlata, hogy vállalja el nála a lektori állást és a fiatal Anatole France néhány nappal később elfoglalta hivatalát a Faubourg Saint-Germainben, ahol dolgozószobájának falát Saskiának, Lavíniának és a „Tépett kesztyűs férfi”-nak reprodukciói díszítették. Kefelevonatokat kellett javítania, új könyvek üzleti ismertetéseit megírnia, de később egyre több önálló munkához jutott. Irodalmi működése azonban nem a lektori elfoglaltsággal kezdődött. Emlékirataiból tudjuk, hogy már, mint gyermek, alig tizenöt éves korában meg akarta írni Franciaország történetét harminc kötetben. A nagy műből nem lett semmi, helyette félig-meddig iskolai dolgozatnak szánva megírta Szent Radegunda, Franciaország királynéjának legendáját, amely az eredeti kézírás másolatában könyv alakban is megjelent: az íróvá serdülő Anatole France anyai ágon való nagyapja adatta ki alig néhány példányban családi használatra. Ez a legrégibb France-mű, ma a legnagyobb könyvészeti ritkaságok közé tartozik.

De lektori működését megelőzte komolyabb irodalmi tevékenységének kezdete is. 1867-ben munkatársa volt a „Gazette ríméé” című kis szatirikus folyóiratnak, amelyet Viktor Luzarche szerkesztett és Lemerre adott ki. Két költeménye jelent meg a rövid életű revüben, mind a kettő erősen szatirikus hangon támadta III. Napóleon uralmát és politikáját, minek következményeképpen a rendőrség egyszerűen beszüntette az amúgy sem nagyon elterjedt és ismert lapocskát. Rövid ideig főszerkesztője volt France a Chasseur biographe című folyóiratnak, amelyet Bachelin-Deflorenne alapított, de hét szám megjelenése után megszüntetett. Csak ezután kezdett Lemerre megbízásából életrajzi bevezetéseket, magyarázó jegyzeteket írni egyes könyvekhez és 1868-ban megjelent első önálló műve, Alfred de Vignyről írott tanulmánya.

Lemerre-nél belekerült France a Parnasse csoportjába, az akkori új, forradalmi írók társaságába, amelynek vezérei Leconte de Lisle és Paul Verlaine voltak. Míg az első ellenséges viszonyba került vele, Verlaine nagy hatással volt rá és a dekadens költő érdekes alakját két művében is megörökítette portrészerű finomsággal. „A vörös liliom” züllött bohémje, Choulette és egy későbbi novellájának hőse, Gestas, nyilván Verlaine-t vallhatják modelljüknek. France maga is áttért a prózáról a költészetre, verseket írt és 1873-ban „Les Poémét Dorées” címmel megjelent első verseskötete.

A szerény lektori állás azonban nem elégítette ki tudásszomját, szépségvágyát. Többre, magasabbra kívánkozott és 1874-ben csöndesebb munkát biztosító állást vállalt a szenátus könyvtárában, amelynek vezetője akkoriban Leconte de Lisle volt. Életének e fejezetéről így ír France:

„A szenátus könyvtárában nyertem alkalmazást. Az ott töltött idő nem veszett kárba, mert megismertem a politikát és megfigyeléseket tehettem, amelyek segítségével később számos szociális kérdést oldhattam meg a magam módja szerint. Abban az időben Victor Hugo is szenátor volt és megfigyelhettem. Mindenki figyelmeztetett rá, hogy nagyon büszke és kicsinyesen hiú ember, de csakhamar észrevettem, hogy valamennyi kollégám, a szenátusi hivatalnokok és a kályhafűtők is éppoly büszkék és még hiúbbak voltak. A Palais Luxemburgban volt kis hivatalom hatszáz frank fizetéssel. Bármily különösen is hangzik, állásom ellenségeket szerzett számomra, de mint rendesen történni szokott, ezek az ellenségek nagy hasznomra voltak.

Rákényszerítettek, hogy elbocsátásomat kérjem és azonnal megtaláltam szabadságomat, függetlenségemet az irodalomban.”

Most lett csak igazán íróvá és művésszé Anatole France. Visszavonulva a „könyvek városá”-ba, megkezdte csendes, sohasem mohó, de annál alaposabban megfontolt termelő munkáját, amely nem szűnt meg késő aggságában sem és fejlődésében, néhány eltévedéstől, botlástól eltekintve, mindvégig fölfelé ívelő vonalat mutat. Első verskötete után megírta még a Les Noces Coritbiennes című drámai költeményét, azután következik prózai írásainak hosszú, értékes sora. Nem tűnt föl azonnal. Neve és alkotóművészete sokáig a homályban maradt, és csak 1881-ben veszik észre, amikor az Académie Française pályadíjjal koszorúzza meg Bonnard Sylvester vétke című regényét. France azonban még ezután sem válik híressé. Könyvei jelennek meg, sokat dolgozik, neve gyakran tűnik föl a napi sajtóban is, mint a Temps irodalmi kritikusáé, aki öt éven át, 1886-tól 1891-ig csodálatos gazdagságban ontja irodalmi beszámolóit, finom esszék formájában megírt bírálatait a lapba. Munkásságának ez a része jelent meg egybegyűjtve a Vie littéraire négy kötetében. Már túl van az ötvenen, mikor a Francia Akadémia 1896. december 24-én tagjai sorába választja a konzervatív párt jelöltjével, Ferdinand Fabre-ral szemben Ferdinand Lesseps helyébe. 1921 végén megkapta az irodalmi Nobel-díjat, amelynek átvételére Stockholmba utazott fiatal feleségével, 1922 nyarán pedig az Acta Apostolicae Sedis közölte a szent kongregáció határozatát, amely szerint Anatole France összes művei indexre tétettek.

Nagy vonásokkal, rövid összefoglalásban ennyi mondható el Anatole France életéről. A többit, fejlődését, tudását és művészetét minden kommentárnál jobban, plasztikusabban megtaláljuk műveiben. Családi életéről nem sokat tudunk. Mindig zárkózott, vagy legalábbis nagyon kevés meghitt hívének hozzáférhető családi életet élt. Feleségét korán elvesztette, a leánya Pschiari, a háborúban elesett kiváló francia költő fivérének felesége lett és így a régi, szoros szellemi kapcsolat mellett létrejött a családi is Ernest Renan és végtelen tisztelője, szinte azt is lehetne mondani, tanítványa között, mert Pschiari Renan unokája is így lett France unokája dédunokája Renannak. Élete alkonyán, 1920-ban valóra váltotta a jámbor Bonnard Sylvester álmát: újra megnősült, egészen fiatal lányt vett feleségül és élete nyolcvanadik esztendejének küszöbén egy szeretett lény társaságában szövi aranyos álmait a múltról, amit tud és látott és a jövőről, amit csupán sejtő művész-szeme már nem fog meglátni.

Anatole France a múltak embere. A huszadik század embere nyugtalan, falja az időt és nem ért meg egyebet, mint az aktív élvezetet. A huszadik század emberének jellegzetes típusa Joseph Lacrisse a „Bergeret úr Párizsban” című kötetben, aki ezeket mondja:

„Én a tett embere vagyok mindig és mindenek ellenére.”

Anatole France ezzel szemben mindig passzív. Sosem veszi magának a fáradtságot ahhoz, hogy az élvezetek után fusson. Gyűjti őket, akárcsak a könyveit és műtárgyait, de egyáltalában nem kutat utánuk. Úgy veszi, ahogyan a véletlen keze ügyébe sodorja. Azt az élvezetet kívánja, amit Epikurosz „a pihenés élvezeté”-nek nevez a „mozgás élvezeté”-vel szemben.

De nemcsak természetében, gondolkozásában is a múltak embere Anatole France annak ellenére, hogy a legmodernebb írók közé tartozik. Lelke azonban minduntalan a múltba kalandozik. Wells időgépén száguld vissza letűnt századokba, történelmi korszakokba, amelyekben a tudós szeretetével, alaposságával és az élvező művész őszinte elmélyedésével búvárkodott. A tizennyolcadik század harcias romantikája, de még inkább a keresztény középkor és a klasszikus ókor ad többnyire színes és érdekes keretet írásainak, amelyekben gyakran nagy sikerrel és tökéletes stílusérzékkel szólaltatja meg a letűnt idők nyelvét is. Az effajta művei sokkal sikerültebbek, mint azok, amelyekben távoli jövőben ködlő utópisztikus ábrándokat sző az elkövetkezendő korszakokról. „A pingvinek szigete” és „A fehér kövön” a legnevezetesebbek e csoportba tartozó művei között. De ezekben nem marad Anatole France abszolút művész. Megszólal benne a szenvedélyes pártpolitikus, aki nem tud fölébe keveredni a politika napi aktualitásainak, amelyek szívét, lelkét foglalkoztatják. Nézeteit, egyéni, de kétségkívül pártos látószögből eredő véleményeit beleszövi a regény meséjébe, támad és gúnyol, mar és leleplez, sőt valósággal agitatórius szónoklatokat is tart, mintha valami népgyűlésen lenne. A politikai szenvedély fűti át az „Histoire contemporaine” (Jelenkori történet) gyűjtőcím alá foglalt négykötetes regényciklusát is, amelynek hősét, Bergeret urat, a france-i szellem és írásművészet halhatatlanná tette. Ezekben a történelmi miliőbe beállított, de a máról és a ma embereiről szóló regényekben Anatole France egyenes leszármazottja Voltaire-nek, akinek Candide-ja ott kísért számos írásában. Mindamellett történeti kritikája és módszere a legközvetlenebb szellemi rokonságba hozzák Renannal, akiben maga France is mesterét tiszteli.

A francia szkepszis e két nagy modern képviselője között igen érdekes szellemi párhuzamot lehet vonni. Anatole France-ban több a pesszimizmus, mint Renanban, aki nálánál jóval optimistább volt, viszont France inkább tudja megérteni és megbocsátani az emberi gyengeségeket, mint nagy kortársa és mestere. De minden szellemi rokonság mellett nagy ellentét van kettőjük között a történetfilozófiai felfogás tekintetében. Míg Renan az erkölcsi világrend érvényességét hangoztatja, addig France szerint szükségszerűségek irányítják a történelem folyását, amelynek irányán alig változtathat az emberi akarat és törekvés. France szerint emberek csinálhatnak történetet önzésükkel, elfogultságukkal, de a józan ész, az önzetlen törekvés semmi befolyással sincs a történet alakulásaira. A történet és a történetírás, minden renani kapcsolaton innen, gyengéje France-nak. Eltekintve attól, hogy igazi filozófus szellem, rendkívül nagy és komoly készültségű történeti tudása van. Igaz, hogy ez a páratlan tudás szigorúan megszabott határok között mozog, a tizennyolcadik század alapos ismerete mellett csodálatos jártassága van a klasszikus ókor világában és a primitív keresztény korszakokban, de ezekben a történeti részekben teljesen otthonos és nemcsak a kor históriáját ismeri, hanem felszívta, magáévá tette annak egész kultúráját, stílusát és minden aprólékos jellegzetességét is. Ez a tulajdonsága teszi történeti vonatkozású műveit ellenállhatatlan hatásúakká. De rendkívüli, fölényes tudása, tartalmas és izgató filozófiai mélysége mellett van France-nak még egy harmadik kiváló jellegzetessége, amely őt a jelen legnagyobb írójává teszi: írásművészete. A stílusa utolérhetetlen, egyedülálló, ezért nincsenek és nem is voltak soha utánzói, nincsen iskolája. Szavai, mondatai világosan, pallérozottan fűződnek egymásba, csodálatosan egyensúlyozott minden mondata és a prózájának mindig van bizonyos muzikális zengése. A francia nyelvet kevés író kezeli olyan művészi tökéletességgel, mint Anatole France, sőt talán egy sem és ezért kellene mindenkinek, aki írásait igazán élvezni akarja, a France-könyveket eredetiben olvasnia.

Nevezetes és általánosan ismert műveinek sorát két kisebb regény, a „Jocaste„ és a „Chat maigre” (A sovány kandúr) nyitja meg 1879-ben. A két regény egy kötetben jelent meg, de nem keltett semmi feltűnést. France továbbra is az ismeretlen, fiatal író maradt. A Jocaste első prózai írása, amelynek vezérmotívumául klasszikus műveltsége szolgál. Egy szerencsétlen sorsú, fiatal asszony élettörténete a kisregény, inkább lehangoló, mint szórakoztató és a poénja, hogy egy magoló kisdiák ajkáról elhangzó görög verssor szuggesztív erővel hatva megöli ezt a szerencsétlen nőt. „Akasztott asszony” - tanulja Georges a görög leckéjét és Helené elmegy a fürdőbe, hogy fölakassza magát. Két görög szó ölte meg. Ez a téma nagyon tetszhetett France-nak, mert később fölhasználta egyik novellájában is. A „Balthasar” című kötet egyik novellája ez, „L’oeuf rouge” (A piros tojás), amelyben Lampridius IV. századbeli latin történetíró egyik mondata öli meg az elbeszélés hősét. Ez az önismétlés nem szokatlan Anatole France-nál, aki novellájának bevezető soraiban egyenesen utal korábbi regényére, a Jocaste-ra. A másik ifjúkori regény a hetvenes évek bohéméletének vidám rajza, finoman gúnyolódó, szelíden humoros történet Párizs sokszor megénekelt diáknegyedéből. „A sovány kandúr” örökíti meg a parnassienek világát, amellyel France, mint Lemerre lektora közeli érintkezésbe került és az első írásmű, amelyben sajátságos, higgadt derűje kifejezésre jut.

Az első komoly irodalmi sikert Bonnard Sylvester vétke című regényével aratta, amelyet az Académie Française is kitüntetett. Megteremtette a visszavonult, zárkózott életet élő, régi könyvei, pergamenjei közé temetkezett tudós alakját, amely sok vonásában önportré és akárcsak a Jocaste témája, elnyűhetetlenül ismétlődik majdnem valamennyi későbbi írásában. Megtaláljuk mását Coignard Jeromosban, a XVIII. század nyelvén megszólaló kóborló bölcsben, aki az élet gyönyörűségeit szomjazza, de a kiábrándulások és csalódások után mindig visszatér a könyvei közé, a finoman bölcselkedő Bergeret úrban, az előkelően cinikus Trublet orvosban. Általában France-nak majdnem minden könyvében szerepel egy-egy bibliofil vagy műgyűjtő, akinek szavai és cselekedetei az író szépségre szomjazó lelkének adnak visszhangot. Régi fóliánsokról, elsárgult pergamenekről, ritka könyvekről, érdekes katalógusokról senki sem tud olyan színesen és vonzó módon beszélni, mint Anatole France. Minden alkalmat megragad arra, hogy könyvekről, könyvtárakról, a szenvedéllyel határos könyvkedvelésről írjon és a „Pártütő angyalok” Sarietté-jében is maradandó emléket állított a szívvel-lélekkel bibliofil típusának.

Különös, az egész világ irodalmában egyedülálló könyvek Anatole France regényei. Ámbár a „Révolte des Anges” egyik fejezetének címében ő maga állapítja meg tréfásan, hogy „regény szerelem nélkül olyan, mint a véres hurka mustár nélkül: ízetlen és élvezhetetlen”, tulajdonképpeni szerelmi regénye France-nak csak kettő van: „A vörös liliom” és a „Komédiás történet”. Ezek a szerelmi regények is inkább csak keretül szolgálnak ahhoz, hogy France előadhassa szellemes megfigyeléseit, ott az előkelő párizsi életről, a Mondaine társaság alakjairól, itt a színház világáról, de ebben a két regényében valóban a szerelem a vezérmotívum. Sajátságos módon mind a két szerelmi történet keserű, lehangoló kielégületlenséggel ér véget és alapjában véve rokon egymással. „A vörös liliom”-ban Dechartre szobrász hagyja el örökre kedvesét, a szép, finom és előkelő Terézt, mert megtudja, ki volt az elődje, és érzi, nem volna képes többé megölelni anélkül, hogy ott ne látná az imádott nő mellett a „másik”-at, a „Histoire comique”-ban pedig Felicie, a kedves, szerelmes kis színésznő űzi el maga mellől barátját, akit nem tud többé megölelni, hogy meg ne jelenne előtte a nagy orrú Chevalier színész véres alakja, azé a Chevalieré, aki első kedvese volt és féltékenységében miatta halt meg. Ez a két, egymással rokon történet adja Anatole France egész oeuvrejét a szerelmi regény műfajában, de arról az elvről, amit a „Pártütő angyalok” fejezetcímében kifejt, sosem feledkezik meg: mustár mindig van a véres hurka mellett.

Akárcsak szerelmi történetei, különösek, sajátságos erotikájúak France szerelmi jelenetei is. Azok a szereplők, akik regényeiben szerelmeskednek, inkább érzékiek, mint érzelmesek, ahogyan érzéki szerelmi dolgokban maga a pogány élvezeteket sóvárgó Coignard abbé is. A France-regényekben szerelmeskedő asszonyok többé-kevésbé olyanok, mint a „Pártütő angyalok”-ban des Aubelsné, az élveteg Gilberte, „akit a Természet arra rendelt, hogy tessen és elbájoljon” és aki „finom lassúsággal és azzal az asszonyi öntudatossággal vetkőzzön, amely tudja, hogy illik hozzá a meztelenség és nincsen semmi durvaság szépségének leplezetlen feltárásában.” Művészien finom erotikával, gyönyörködő részletezéssel ír le Anatole France egy-egy szerelmes ölelkezést és remekbe faragott sorokat tud szentelni a szerelmes asszony vetkőzésének, leplezetlen testének, az ágy szélén kalimpáló játékos lábának leírására. Gondoljunk csak a „Lúdláb királyné”-nak arra a jelenetére, amelyben Nyársforgató Jakab a szilffel találkozik, vagy Teréz és Dechartre végtelen finomsággal megírt első ölelkezésére a firenzei Via Alfieri-n lévő pavilonban. Buja erotikától terhes az aszkétaságról szóló „Thais” és pompás szerelmi jelenetekkel ékes a „Pártütő angyalok”, amelynek asszonyt ölelő férfialakjai között szerepel a földre költözött forradalmár arkangyal is. Szerelmi jelenetek tarkítják „A pingvinek szigete” társadalomfejlődési rajzát is és a szerelem illata száll föl „Az istenek szomjaznak” vérgőzös levegőjéből is. Mindig és mindenütt ad mustárt Anatole France a „véres hurka” mellé, de mindig és mindenütt artisztikus művész a föltálalásban. Milyen festői kép az, amelyet a kis Felicie-ről rajzol a „Histoire comique”-ban!

„Hátravetett feje mindenfelé szétomló szőke hajában fürdőtt; hajlékony teste, amelyet a csípője alá csúszott vánkos kissé fölemelt, elnyújtózva feküdt és mozdulatlanul, egyik kinyújtott lába az ágy szélén fehérlett s vékony lábfeje olyan volt, mint a kard hegye. A kandallóban égő tűz bearanyozta húsát, fényeket és árnyakat hullatott a mozdulatlan alakra, pompába és rejtelmekbe öltöztette, míg ruhái és fehérneműi a bútorokon és a szőnyegen szétszórva, mint engedelmes nyáj, - vártak rája.”

És a regény végén a Molière-t szavaló Felicie, aki Ágnes szerepét mondja el a „Tudós nők”-ből, miközben szerelmes ölelésre készül! Csupa művészi perverzitással részletező finomság.

A Francia Akadémia azonban hiába koszorúzta meg France első nagy regényét, az író még sokáig ismeretlen maradt az olvasóközönség széles rétegei előtt. A „Bonnard Sylvester vétke” után szubjektívebb művek következnek. Közvetlenül utána jelenik meg a „Désirs de Jean Servien” (Servien vágyakozásai), amelyből saját küzdelmes ifjúságának emlékei tükröződnek, majd megjelenik a gyermekkori visszaemlékezések pompás sorozatainak első kötete, a „Livre de mon ami”, amely egyelőre laza és kevéssé összefüggő képekben tárja föl Nozière Péter ifjúságának eseményeit.

Ebben az időben vállalta el France Adrien Hébrard, a Temps szerkesztőjének felszólítására, hogy bírálatokat, ismertetéseket ír könyvekről a lapjába. Ezekben a kritikákban, amelyeket később „Az irodalmi élet” címmel négy kötetbe összegyűjtve könyv alakban is kiadott, Anatole France új műfajt teremtett. A kritikái rendesen keveset foglalkoznak magával a könyvvel, amelyről szólni kíván. Ismereteinek gazdag tárházát fölhasználva Anatole France mind arról beszél, ami kapcsolatos a szóban forgó könyv témájával. Ha történeti műről van szó, történelemről és általában történetírásról, ha bölcsészeti művet ismertet, filozófiáról. Azt az elvet követi, amelyet önmaga számára állapított meg a „Vie littéraire” első kötetének előszavában.

„A jó kritikus az, aki elmeséli a remekművek társaságában átélt lelki kalandjait.”

A kritika szubjektivitásának elengedhetetlen szükségét hangoztatja és minden ilynemű írása egy-egy szubjektív vallomás, amelyben szemléletének széles horizontja, tudásának valóságos polihisztori sokoldalúsága tárul az olvasó elé.

Mert Anatole France folyton búvárkodik, folyton tanul. A történelem és a filozófia áll legközelebb lelkéhez, ezekbe merül el és visszaszáll távoli múltakba, amelyekből csodálatos történeteket idéz föl. Régmúlt idők távlatában játszódó modern regényt írt már előtte francia író és a francia regény legszebb, legtündöklőbb csillaga a Salammbó, de France mégis könnyedébb, előkelőbb, mint Flaubert, kinél mélyebb és alaposabb tudása korhűbbé is teszi elbeszéléseit. Első történeti műve a „Balthasar” című kis regény, amelyben elmondja, hogyan tér meg a nemesebb szellemi életre, a megszületett Krisztus imádására a Balkis királynő szerelmében csalódott Boldizsár, egyike ama háromkirályoknak, akik az Újszülött jászlához zarándokoltak. Ez a kis regény előfutára a kilencvenes évek elején megjelent „Thais”-nak, a pogányság és kereszténység mezsgyéjén játszódó regénynek, amely először tette népszerűvé Anatole France nevét.

A „Thais” nem a kereszténységnek, hanem a keresztény fanatizmusnak mesteri rajza és nagyon tévednek azok, akik azt állítják, hogy France a kereszténység ábrázatát akarta megörökíteni Pafnuciusban. Ez a történeti regény korhűség, fölépítés tekintetében tökéletesebb, művészibb alkotás talán a Salammbó-nál is, de kétségtelenül magasan fölötte áll Bulwer „Pompeji utolsó napjai” című hosszú évtizedeken át egekig magasztalt regényének vagy Sienkiewicz „Quo vadis”-ának. És nem áll az sem, hogy az ateista, hitetlen France nem tudja áhítattal, de a megértő művész, nem pedig a hívő áhítatával megfüröszteni lelkét a kereszténység legendás emlékeiben. Csak el kell olvasni apró, vallásos tárgyú írásait, mint „A plébános rezedájá”-t, a „Miasszonyunk bohócá”-t és általában azokat a novellákat, amelyek az „Etui de Nacre” (Gyöngyházszelence) című kötetének tartalmát alkotják, hogy erről meggyőződhessünk.

A történeti és filozófiai búvárkodások eredménye volt „Coignard Jeromos” abbé alakjának megszületése és a „Lúdláb királyné” kalandos históriája után a világcsavargó bölcs föl nem használt szentenciái külön kötetbe kívánkoztak. Egy meg nem írt regény filozófiai csapongásai kerültek egybegyűjtve az „Epikurosz kertjé”-be, amelyet a modern szkepszis breviáriumának lehetne nevezni és ismét a régi keresztény korszakok legendái virágoznak ki a „Szent Klára kútja” című elbeszélés-kötetben.

Eddig csak költő, író, művész, tudós és filozófus volt Anatole France, akit időközben végre a Francia Akadémia is beválasztott tagjai sorába, most azonban kilép a porondra, mint politikus, szocialista agitátor, aki nemcsak tollal, hanem szóval, nagyszerűen megszerkesztett beszédekkel is harcol az igazságért és az emberi jogokért. Mi okozta ezt a nagy változást? Hogyan lett Anatole France szocialista nemcsak érzésben, de külső dokumentumában is azzal, hogy belépett a franciaországi szociáldemokrata párt tagjai sorába? A magyarázatot nem nehéz megtalálni. Nem szabad mindenekelőtt megfeledkeznünk arról, hogy France igazi, ízig-vérig művészlélek. Rajongva szereti a munkást, érdeklődéssel vizsgálja a valódi arisztokratát, a burzsoáziát ellenben lenézi és gyűlöli, mint ahogyan gyűlölte és lenézte Stendhal, Balzac és Flaubert is. És nem szabad megfeledkeznünk arról sem, hogy Anatole France történettudós, az igazi, lelkeket és tömegmozgásokat szkeptikusan kutató történelem egyik legnagyszerűbb fölélesztője. Az pedig tudvalévő dolog, hogy az igazi, sokoldalú kultúrtörténet fölfedezése összeesik a szocialista világnézet fölfedezésével. Nem meglepő tehát, hogy történeti kutatásai során Anatole France és a szocializmus egymásra találtak. A meglepő inkább az, hogy France helyesen látta meg ennek az összetalálkozásnak szükségszerű időpontját. Azokat, akik az ilyesmit nem veszik észre, számtalanszor kipellengérezi írásaiban France. Meggyőződése, hogy a történelemben szereplő férfiak nem veszik észre, mikor érkezik hozzájuk egy-egy világesemény hulláma. E tételének legjellegzetesebb bizonyítása van a „Júdea helytartója” című elbeszélésben, amelyben a számkivetésből hazatért Aelius Lamia beszélget az agg Pontius Pilátussal. Mindenről beszélgetnek, régi, sok évtizedes júdeai emlékeket idéznek föl. Pontius Pilátus mindenre emlékszik. Hosszú előadásokat tart a zsidók magatartásáról, a szíriai nőkről, jeruzsálemi eseményekről. És a vendége egyszerre megkérdezi: „Egy kis csapat férfi és asszony járt akkoriban valami fiatal galileai bűbájossal. Jézus volt a neve, názáreti volt, s most már nem is tudom, miért, keresztre feszítették. Emlékezel erre az emberre, Pontius?” És Pontius Pilátus összeráncolva homlokát gondolkozik, azután megszólal: „Jézus! Názáreti Jézus? Nem emlékszem rá.”

A történet egészen hihető és mély filozófiai igazságot rejt magában. Pontius Pilátus, aki júdeai helytartó korában a zsidó szektáriusok egész seregeit ítélte halálra, valóban nem emlékezhet már arra a keresztre feszített emberre, aki a világ legnagyobb forradalmát lehelte a levegőbe, amikor kiszenvedett...

Anatole France nem akart Pilátus hibájába esni. Óvatosan figyelt, hogy megérezze a történelem szárnycsapásait és amikor kitört a Dreyfus-ügy, úgy érezte, elérkezett a cselekvés ideje. Az Affaire-ben France Zola és a szabadelvűek mellé csatlakozott, elévülhetetlen szolgálatokat tett a Dreyfus ártatlanságát hangoztató pör-revíziónak, belevetette magát a politikába, írt, beszélt és agitált. Ezekben az időkben lépett fel először, mint politikai szónok és pompás, magasan szárnyaló, hatalmasan fölépített beszédeket tartott belpolitikáról, egyháztörténelemről, külpolitikáról, kulturális kédésekről, művészetről, pénzügyről, társadalmi problémákról. 1898. november 28-tól, az Affaire megtagadásának idejétől 1906. február 24-ig, a radikális francia politika teljes diadaláig elmondott beszédei „Vers les temps meilleurs” (A jobb idők felé) címmel három kötetbe összegyűjtve jelentek meg.

Ezekre az időkre esik „L’Histoire Contemporaine” (Jelenkori történet) cím alatt összefoglalt négykötetes regényciklusa is, amelynek hőse Bergeret professzor úr. A két első kötet „L’Orme du Mail” (A szilfasoron) és „Le Mannequin d’Osier” (A próbabábu), még a Dreyfus-ügy kitörése előtt jelentek meg, és a vidék egyhangú, korlátolt, nevetségesen ostoba életének találó rajzát adják a püspöki székbe törtető Guitrel abbé, Worms-Clavelin, a zsidó préfet, a tudákos Ferremondre úr, Cartier de Chalmot generális, Lentaigne abbé, a szeminárium igazgatójának bámulatosan hű portréival. A későbbi két kötetbe, amelyeknek címei „L’Anneau d’amethyste” (Az ametisztgyűrű) és „Monsieur Bergeret” a Paris (Bergeret úr Párizsban), már erősen belejátszik a Dreyfus-ügy. A felesége hűségében csalódott, de bölcs rezignációval megnyugvó Bergeret úr Párizsba megy és ott küzd az igazságért az Affaire-ban, amelynek egyes mozzanatai izgalmasan vonulnak végig a regényen. Érvek és tüzes szónoklatok helyett gyilkos iróniájának művészi fegyverét használja itt föl France, és súlyos sebeket ejt ellenfelein, akik képtelenek ezeket a szellemes támadásokat visszaverni. A szocialista France-ot képviselik az „Opinions Sociales” (Szociális vélemények) című köteteiben megjelent írásai is, valamint az „Affaire Crainquebille” (A Crainquebille-ügy) című kis regény, ez a valóságos bizsu a france-i oeuvre-ben, amely finom, kedves, egyszerűen elbeszélő modorban, de maró szatírával gúnyolja ki az igazságszolgáltatás fonákságait, az úgynevezett törvény előtti egyenlőséget. A jámbor, ügyefogyott zöldségárus mesterien megírt történetét France később színpadra is feldolgozta és a rivalda világításában, a párbeszédes formában még erőteljesebben érvényesül szociális hitvallása, amellyel odaáll az együgyű, naiv Crainquebille mellé, akit csak azért ítél el tizennégy napi fogházra a bíró, mert nem tud beszélni. Ez a tizennégy napi áristom azonban tönkreteszi a szerencsétlen zöldségárust, akit „bűnöző” előélete miatt a maga primitívségében is rosszindulatú társadalma sem akar többé visszafogadni.

A Dreyfus-ügy, mint ismeretes, az Ördög-szigetre deportált vezérkari kapitány pörének revíziójával és Dreyfus fölmentésével végződött. A „J’Acusse”-t kiáltó Zola és fegyvertársai, akik között első helyen küzdött Anatole France is, győzedelmeskedtek és kevéssel az Affaire hullámainak elsimulása után a szabadelvűek jutottak kormányra. A nagy harc után France számára is elérkeztek a pihenés órái, de azt a politikai vezérszerepet, amelyet a Dreyfus-ügy föllángolása idején ragadott magához, hosszú időn át megtartotta és a szocialista Jean Jaurès-szal együtt a szabadgondolkodók vezére maradt, ünnepelt szónoka volt továbbra is a párizsi Trocadéroban tartott szocialista népgyűléseknek.

A fegyverszünet csöndjében azonban megindult ismét a termelő munka. France megint visszafordul a múlt felé, megírja „Pierre Nozière” történetét, a gyermekkori visszaemlékezések második kötetét és a kilencvenes évek végén jelenik meg „Clio” című novelláskötete is, amely ismét históriai elbeszéléseket tartalmaz. Legkiemelkedőbb darabja ennek a sorozatnak a „Farinata degli Uberti”, vagy „A polgárháború”, ez a pompás reneszánsz novella, amely elkápráztat csillogó, korhű stílusával. A „Komédiás történet” szerelmes kitérője után komoly, nagy terjedelmű történeti munka következik, „Jeanne d'Arc élete” két testes kötetben. Franciaország védőszentjének aprólékos, részletekig földolgozott, terjengős históriáját a renani módszer segítségével igyekezett France megépíteni, de nagy tanítómesterének példája itt sokkal kevésbé sikerülten érvényesült, mint azokban a kisebb, rövidlélegzetű elbeszélésekben, amelyekben Renan útmutatása nyomán merített témát régi pogány és ókori keresztény legendákból.

Hatvanadik életévét meghaladta már Anatole France, amikor leült a „fehér kőre” álmodozni. Róma, az örök város adta az impulzust a „Sur lapierre blanche” (A fehér kövön) megírására, de talán sokban hozzájárult az is, hogy ebben az időben jelent meg a lengyel Sienkiewicznek gyorsan fölkapott, de nem mindenben stílusos regénye, a